Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna on stuudios huvitav paar, kellega räägime Eestist
ja Eesti misjonitööst.
Tere tulemast, Mirva ja Kai Lappalainen! - Aitäh.
Olete pastori- ja noortetöö haridusega
ning olete misjonitööd mitmes teiseski riigis teinud.
Kõik algab oma usust.
Kuidas usk teile isiklikuks sai?
Mirva alustab ehk.
Minu vanemad said usklikuks, kui olin väga väike.
Kasvasin ilmselt usku.
Sain selle lapsepõlvest ja varasest noorusest kaasa.
Mäletan 11-aastaselt aega, kus mõtlesin,
kas tahan ise sellesse uskuda?
Mõtlesin, et tahan. Nii see jätkus.
Kuidas Kaiga lood on?
Vanemad viisid kunagi Ryttylässe leerikooli laagrisse.
Otsustasin seal uskuma hakata.
See ei muutnud koheselt kõike.
Möödus veel mitu otsinguaastat.
Teatud mõttes pidin hiljem selle otsuse uuesti tegema,
kas tahan sellega kaasa minna või mitte.
Sobivalt alustati tol ajal Helsingi Rahvamisjonis noortetööd.
Lõin kaasa ja käin endiselt sama teed.
Võite mõlemad öelda, nagu keegi vanas laulus ütles:
"Ta muutis kõik", kuid lisas siis, et vähehaaval.
Nii see oli.
Kuidas te misjonitööle sattusite?
Kas see mõte tekkis äkitselt või vähehaaval?
Vähehaaval.
Minu vanemad olid koguduses väga aktiivsed.
Neil oli noortele mõeldud Misjoniklubi.
Tahtsime nooremate õdedega väga, et vanemad misjonipõllule läheksid.
Seda väga isekatel põhjustel - oleks tore olnud välisreisil olla.
Vanemad oskasid hästi selgitada, et on läkitajaid ja minejaid.
Nende töö oli Soomes misjonitööd palve ja rahaga toetada
ning teisi misjonitööle õhutada.
Kui olin 16-aastane, elas meie pere Iisraelis.
Hoidsin seal pool aastat ühe misjonäripere lapsi.
Mõtisklesin ja kaalusin tol ajal seda teemat
ning tajusin mingil hetkel,
et kuigi mu vanemad ei pidanud minema,
võib see siiski minu ülesanne olla.
Palvetasin ja lubasin Jumalale, et kui see on Tema plaan,
siis olen valmis minema.
Möödus veel umbes 10 aastat,
enne kui hakkasime kahekesi misjonitööle mõtlema.
See mõte sai siis mitu korda läbi katsutud?
Jah. Kuid see oli esimene asi, mida teineteise kohta pärisime,
kui hakkasime käimisele mõtlema.
- Kas oled ka valmis misjonitööle minema? - Jah.
- Tore. See on teil ühine teema.
Kas sinul oli sarnane areng?
Rääksin juba, et algas noortetöö.
Käisime noortetööjuhi Seppoga Eestis.
Eesti taasiseseisvus
ja tegime seal mitu korda aastas kampaaniaid.
Vähemalt paarkümmend korda.
Seejärel möödus mitu suve Operatsioon Mobilisatsiooniga
erinevais Euroopa paigus.
Ühel OM reisil Rootsis oli suur ait, kus oli palju eri maade noori.
Seal õhutati ette tulema neid,
kes on valmis täisajaga misjonitööle minema,
ja keegi pidi tulema nende eest palvetama.
Läksin ette.
Kõigi minu kõrval seisjate juurde tuli keegi.
Palvetasin vaikselt ja mõtlesin, et mina ei kõlvanudki.
Kõik teised kõlbasid, aga mina mitte.
Siis märkas seda ühe Rootsi küla kohaliku lehe ajakirjanik,
kes pilte tegi, ja küsis, kas minu eest ei palvetagi keegi.
Tema siis palvetas.
See oli mulle kinnituseks,
et kõlban Jumalale selleks tööks.
Minulgi möödus üle kümne aasta, enne kui see realiseerus.
Selle realiseerumise ajal oli teil juba lapsi, kas polnud?
Ootasime esimest last.
Kas misjonitööle minek on teie meelest suur ohver?
Mineja vaatevinklist.
Kui mõelda praegu,
et läksime 2006. a ja nüüd on 2014,
ning oleme nii mõndagi näinud ja kogenud,
siis muidugi peab paljugi ohverdama.
Maha jäävad pere, sugulased, sõbrad, karjäär
ja mitmed taolised asjad.
Praegu mõeldes tundub siiski,
et oleme Jumalalt rohkem vastu saanud.
Inimesi, toredaid vendi-õdesid eri maailma paigus
ja koostööd, mida poleks muidu kogenud.
Kas siia sobiks Jeesuse sõna: Kes minu pärast loobub ...,
sest Tema pärast ju sinna minnakse,
... saab sajakordselt tagasi?
Loodetavasti sellega ongi tegemist ja see pole midagi iseendast.
Oleme misjonipõllul kogenud
ka konkreetset Jumala juhtimist
ja konkreetseid palvevastuseid.
On olnud uskumatuid olukordi, millega poleks ise hakkama saanud.
Tore oli ka see,
et saime osaleda laste ärkamises.
Räägime sellest kohe täpsemalt,
aga alustame Eesti teemat ühe väikse videolõiguga.
Siin rääkis üks Eesti kristlik juht,
et seal on terveid piirkondi,
kus kristlikke kogudusi ja kristlasi eriti pole.
Eesti on üks maailma ateistlikuimaid riike,
kui olen õigesti mõistnud.
Kuidas teie seda kogesite?
Ma ei ütleks, et Eesti on ateistlikumaid maid,
vaid sekulaarsemaid.
Jumalale ja usule seal otseselt vastupanu ei osutata,
vaid ollakse ükskõiksed.
Argielus on näha,
et Eesti kirik on väga väike.
Paari nädala eest avaldati mullune statistika,
kust näeb, et 2,38 % eestlasi on Luteri kiriku liikmed,
maksid liikmemaksu ja käisid kord aastas leivamurdmisel.
See on väga väike arv.
- Vägagi, võrreldes Soome 70%ga.
Mainisid laste ärkamist.
Lapsed kasvavad olukorras,
kus neil pole eriti sidemeid kogudusega.
Mirva, teed seal lastetööd.
Kas seal on näha, et nad eriti midagi ei tea?
Seda on näha küll.
Statistika järgi on ehk igal sajandal kooliõpilasel suhted kirikuga.
Kui vanemad ega vanavanemad pole usklikud,
tuleb alustada nullist.
Nad küsivad kirikus, mis koht see on ja mis siin tehakse.
Kuidas sa nendega suhted lõid, nii et nad üldse kuskile tulid?
See on täiesti Jumala töö.
Kui viie aasta eest Narvas tööd alustasime,
oli meie pühapäevakoolis 2,5 aastat meie neli last
ning Peter ja Paša ja nende ema.
2,5 aastat oli selline pühapäevakool.
Seejärel hakkas lapsi tulema, kuid ma ei tea, kust nad tulid.
Me pole sellest veel aru saanud.
Nad lihtsalt tulid? - Jah.
Me polnud eriti kuulutanudki kohalikes lehtedes ega mujal.
Pühapäevakool toimus lihtsalt jumalateenistuse kõrval.
Neid lihtsalt tuli, lausa uputuse kombel.
Mida sa nendega tegid? Kas rääkisid neile piiblilugusid?
Jah. Alustasime põhialustest.
On olemas Jumal, kes on loonud.
On Jeesus, kes meid on päästnud, ja on ka Püha Vaim.
Ateistliku taustaga inimestele olid kõik need asjad uued.
- Jah. - Aga nad olid väga vastuvõtlikud?
- Ma pole kunagi näinud, et nii palju eri vanuses lapsi,
noorimad olid 2- ja vanimad 14-aastased,
istusid vaikselt ning vaatasid ja elasid kaasa,
kui neile flanelltahvlil asju seletasime.
Nad küsisid küsimusi ja olid väga huvitatud.
See peab toimuma vanemate loal.
Nad lubasid oma lastel teie juurde tulla.
Ilmselt polnud suuri eelarvamusi
ja lubati lastel kristlikku õpetust kuulata.
Ei ole ehk samasuguseid asju
nagu näiteks Soomes debatt ühe kristliku laulu teemal koolides.
Kuna argipäev ja elatise teenimine võtavad nii palju energiat,
pole aega ega jõudu debattidele keskenduda.
Narvas oli ka palju peredeta lapsi
või töötasid vanemad mujal ja lapsed olid enam-vähem üksi.
On uskumatu kuulda,
et isegi väiksed lapsed jäetakse üksi koju
ja vanemad lähevad kuskile mujale raha teenima.
Kes nende eest siis hoolitseb?
Ei keegi. Nooremad lapsed, kes nädala jagu üksi kodus olid,
nii et vanemad saabusid alles nädalavahetuseks koju,
olid 8-aastased.
Vanemad jätsid teatud rahasumma, ostsid külmkappi toitu
ja laps ise hoolitses enda eest. Käis poes, sõi ja käis koolis
ning oli üksi kodus.
Selles etapis mingeid erilisi tagajärgi näha polnud,
kuid probleemid ilmnesid siis, kui vanemad üha vähem koju tulid.
Mõni nädalavahetus jäi vahele ning lapsel sai raha ja toit otsa.
Siis hakati abi otsima.
Kohtusite selliste lastega, kellel toit ja raha otsas olid.
Nad tulid siis teie juurde.
Jah. Viimasel aastal oli iga päev ukse taga mitmeid lapsi,
kes küsisid, kas tohivad tulla meie juurde sööma ja mängima
ja rääkima. - Neid ei saa ju ära ka saata.
See oli minu töös üks valusamaid asju,
et meie endi lapsed hakkasid viimase aasta vältel Narvas
väsima sellest, et meil oli iga päev külas
5-10 võõrast last, kellel oli palju probleeme.
See röövis aega, ruumi ja vabadust meie endi lastel kodus olla,
puhata ja oma pere ja vanemate seltsi nautida.
Teadsime nende vajadusi ja pidime lõpuks ütlema,
et meie juurde ei saa enam tulla.
Püüdsite ilmselt ka vanemateni jõuda, milline tahes nende olukord ka oli.
Kuidas see õnnestus?
Kasutasite aktiivselt ka internetti.
Just nende laste vanematele korraldas Mirva perepäevi,
kuhu lapsevanemad kaasa kutsuti.
Toimus ka lastelaagreid ja muud.
Olime Narvas 2009-2012.
Viimase aja sellest tegin TV7-le saateid
ning sõidutasin õhtuti lapsi koju ja mujale.
Kui vaadata Eestit täna,
on seal netikasutus Soomest ees.
Internetis saab ajada palju rohkem asju kui siin.
Esimeseks pöörduvad inimesed alati interneti poole.
Ei helistata, vaid kontakteerutakse Facebooki või Skype'i teel.
Usun, et Eestis kujutab internet suuri kasutamata võimalusi
kuulutada evangeeliumi tänapäevaselt tänapäeva inimesele.
Kui täiskasvanud kristlikku kõnet kuulama tulevad
ja usklikuks saavad,
siis kuidas see tavaliselt toimub, kui see juhtub?
Kas see käib peamiselt isiklike kontaktide kaudu?
Viimastel aastatel on Eestis mitu suurt üritust toimunud -
Franklin Grahami misjoniüritus,
ja veel üks üleeelmisel suvel.
Eri kogudused - vabakirikud, Luteri kirik, katoliiklased -,
teevad palju koostööd,
mis on väiksuse puhul vältimatu.
Töö liigub edasi.
Meie tegutseme Luteri kirikus.
Selles kirikus näib töö kahjuks allamäge minevat.
Kuid sealgi on õnneks kasvavaid kogudusi.
Neis keskendutakse selgelt lastele ja noortele.
Seal, kus keskendutakse tegevuse säilitamisele,
läheb elu allamäge.
Tuleb suunata selge sõnum noortele ja lastele.
Naasete sinna selgi suvel, kui Jumal lubab.
Mida te seal näha loodate?
Rõõmustasid, kui lapsed tulid,
kuid millised unistused sul lastetööga seoses on?
Unistan, et kohalikud hakkaksid seda tööd tegema.
Tagantjärgi vaadates
olid need 2,5 aastat Narvas ülivajalikud.
Kogudus oli valmis saabunud lapsi vastu võtma.
Nii preester kui kirikulised.
Koolitasin Peteri ja Paša emast, kes pühapäevakoolis käis,
kohaliku pühapäevakooliõpetaja.
Ta jätkas seal tööd, kui meie viimased 1,5 aastat Viimsis elasime.
Viimsis pole veel kaastöölisi, nii et sellega peab tegelema.
Viimase poole aasta jooksul enne Soome tulekut
nägime Viimsi koguduses, kuidas naised tuld võtsid.
Nad mõistsid, et see on nende kogudus,
kus nad võivad kasutada oma ande ja aega koguduse heaks.
Selles mu unistus ongi.
On väga kõnekas, kui ütlesid, et alustasid sellest,
et lisaks oma lastele oli kohal veel kaks last ja nende ema.
Kui oleksid siis alla andnud, kuna kohal käis vaid kaks last,
poleks sinagi näinud seda laste juurdekasvu
ega poleks saanud endale järeltulijat koolitada.
Vahel on vaja väheses vaid veidi ustavust.
Milline on sinu tulevikunägemus?
Me pole veel täpselt kokku leppinud,
millist tööd me jätkama läheme,
kas Viimsisse
või Lasnamäe linnaossa Tallinnas, kus elab 100 000 inimest,
70 km Helsingist lõunas, kus pole mingit luterlikku tegevust.
70 km Helsingist lõunas!
Suur-Helsingi piirkonnaski võib leida mõne suure rajooni,
kus suurt midagi ei toimu.
Väljakutseid jagub.
Mis sa tahaksid, et seal juhtuks?
Esmalt tuleb meelde, et võiks tekkida kogudus
ning seejärel kirik ja muu.
Ennekõike sooviksin ise seda,
et Eestis oldaks julgemad.
- Usust rääkima?
- Jah. Ja avama kirikuuksi avalikkusele,
nii et kõik oleksid teretulnud,
mitte vaid need, kes seltskonnaga sobivad.
Minu meelest ollakse seal veidi liiga ettevaatlikud.
Meie saateaeg on otsakorral.
Mida ütleksite Soome kristlastele nende vastutuse kohta
70 km kaugusel elava naaberrahva suhtes?
Meenub kaks asja.
Esiteks on äärmiselt tähtis side vanavanemate ja lapselaste vahel.
Eestis on see katkenud.
Nõukogude ateistliku propagandat näeb selles,
et vanavanemad pole oma lapselastele usku pärandanud,
nagu varasemad põlvkonnad.
- See on üsna kurb.
Vanemad võivad usklikud olla,
aga kui vanavanemad usku ei edasta, on see tähtis seik.
Kui ka vanemad usklikud pole, pole enam kedagi,
kes usku edasi annaks.
Teiseks pole soomlastel väga palju teisi vennasrahvaid.
Seni, kuni Eesti kirik või Eestimaa meie abi vajab,
tuleks aidata muulgi moel kui vaid eestlasi Soome palgates,
nii et seal lapsed üksi kodus on.
- Vahel on ka üks vanem Soomes tööl ja Eestis kasvab isatu pere.
- Seal kasvab isatu põlvkond, kelle isad on välismaal tööl.
Selles töös võib osaleda ka teid toetades.
Lähete juulis tagasi
Soome Evangeelse Luteri Misjoniseltsi kaudu.
Võib sinna helistada ja öelda,
et tahetakse toetada Soome misjonäre Eestis.
Seal on vaba maa, kus saab vabalt evangeeliumi kuulutada.
Aitäh, et saates osalesite ja Eesti misjonitööst rääkisite.
Aitäh vaatamast!
Meil pole palju vennasrahvaid, nagu Kai ütles.
Hoidkem naaberrahvas eestlased oma palveis
ja andkem igaüks oma panus, vastavalt oma kutsumusele,
et eestlasedki,
eriti lapsed ja noored, evangeeliumi kuuleksid.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast Piiblikohvikus!
Kui soovid toetada TV7 Eesti tööd,
võid helistada annetustelefonile
900 1777 (kõne hind 7 eur).
Lisainfo: www.tv7.ee
Täname sinu toetuse eest, mis aitab saateid teha!
Jumal õnnistagu sind! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri