Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime sellest,
et kui tahame kristlastena kasvastada lapsi Jumalat tundma,
süüdistatakse meid laste väärkohtlemises.
Minuga vestleb kasvatusteooria ja -traditsiooni professor
Tapio Puolimatka Jyväskylä Ülikoolist.
Tere tulemast! - Aitäh.
Richard Dawkins süüdistab kristlasi laste väärkohtlemises,
kui neid kristlikult kasvatatakse.
Seda on käsitlenud ka Soomes käinud matemaatikaprofessor John Lennox,
kes vastab neile süüdistustele oma raamatus "Gunning for God".
Kuidas sina kasvatusprofessorina suhtud süüdistusse,
et laste usus kasvatamine on nende väärkohtlemine?
Dawkins on selle väitega raskustesse sattunud,
kuna värskeimad teoloogilised ja psühholoogilised uurimused
näitavad, et lapsed usuvad loomupäraselt Jumalat.
Lapse väärkohtlemine oleks see,
kui püüaksime neile omi arusaamu peale sundida,
näiteks agnostilisi või ateistlikke.
Meie koolisüsteemi aktsepteeritud õpetuslik lähenemisviis
on konstruktivism.
See tähendab austada vastuvõtja maailmapilti
ja edastada oma arusaamu selle pinnale.
Lapse austamine, kui too usub loomupäraselt Jumalat,
tähendab toetada tema Jumala-usku.
Muidu oleksime vastuolus oma kasvatuse lähtekohaga.
Uurimused leiavad,
et isegi ateistide lapsed usuvad loomupäraselt Jumalat.
Kõik lapsed usuvad, mitte üksnes kasvatuse tulemusena,
vaid iseenesest.
Täpselt. Uurimus lükkab ümber nn indoktrinatsiooni hüpoteesi.
Indoktrinatsioon tähendaks otsekui ajupesu.
Uurimus lükkab ümber oletuse nagu tekiks usk Jumalasse sellest,
et usklikud teevad oma lastele ajupesu.
Uusim uurimus näitab, et lapsed usuvad automaatselt
kõigis keskkondades, isegi ateistliku kasvatuse puhul,
ja loomupäraselt, et universumil on Looja,
et elul ja kõigel on eesmärk,
ning on olemas kõiketeadev ja kõikvõimas olend.
See lükkab täielikult ümber mõtte, nagu oleks laps neutraalne,
ilma igasuguse suundumuseta, ja vanemad suunavad ta kuhugi.
See lükatakse täiesti ümber.
Kui inimese ajud ei toimiks nii,
kui ta ei oletaks, et looduses eksisteerib kord,
et kõigel on eesmärk, kaoks inimelul põhi alt.
Kui inimesed sünniksid olendina,
kel puuduks igasugune arusaamine elu mõttest ja sihipärasusest,
mõistus- ja korrapärasusest, poleks tekkinud ka inimkuultuur.
Nii ei saaks tekkida ka teadust,
kuna puuduks lähtekoht, kuhu see võiks tekkida.
Inimesel poleks mingeid ratsionaalseid valmidusi
eesmärkide saavutamiseks pingutada.
Sellesse on sisse ehitatud mõte, et eksisteerib kõrgem eesmärk.
Pöörame selle küsimuse ümber.
Mis juhtub siis, kui lapsele ei anta põhiteadmisi
sellisest inimkonna aluselisest teemast nagu Jumala olemasolu,
Jeesuse Kristuse tähendus ajaloos jms?
Kui lapsele ei õpetata usu põhitõdesid,
siis mis temaga mingisse ideaalseisundisse jäämise
ja hiljem valimise asemel tegelikult juhtub?
Kui me lapsele jumalausku ei õpeta, ei aita me tal iseennast mõista.
Kogu tema intellektuaalne struktuur saab hoo jumalausust, loomisest,
kõige eesmärgipärasusest, mõistuspärasuse tähendusest,
väärtuste reaalsusest jms.
Kui me neid pooli inimeses ei toeta,
paneme ta skisofreenilisse olukorda:
ta on vastuolus automaatsete ajuprotsessidega.
Maailmakorda nähe ja selles kasvades
oletab ta loomupäraselt, et sel kõigel on Looja.
Kui seda talle ei õpetata, tekib vastuolu,
nii et see, mida ta loomulikult, endastlähtuvalt usuks,
paistab mitte tõsi olevat.
Tema vanemad või kasvatajad ei paista seda uskuvat.
Nii tekib konflikt.
Ta satub konflikti iseendaga.
Ta ei õpi iseennast tundma ega oma potensiaali arendama.
Ta ei jõua oma täiuseni.
Kristliku õpetuse eesmärgiks on avada lapses peituvad valmidused.
Kui seda õpetust ei anta, ei toeta me dimensioone,
nagu tema loomupärast taju, et kõigel on eesmärk,
et eksisteerib õige ja vale,
et eksisteerib ratsionaalne viis maailma tajuda jne.
Süüdistus laste väärkohtlemisest usulise kasvatusega
laieneb süüdistuseks selles, et igasugune kristlik veendumus
ja muudki klassikalised veendumused, mis inimkonnal on olnud,
näiteks abielu suhtes, on diskrimineeriv.
Selle näiteks on diasari, mille Kirikukogu esindaja
Johanna Korhonen koostas kogudustes kasutamiseks.
Ta süüdistab ärkamisliikumisi ja misjoniseltse diskrimineerimises.
Seal on mõned viited ja tahtsin sinu arvamust küsida.
Kas sinu meelest on diskrimineeriv,
kui järgitakse Püha Piibli õpetust abielust mehe ja naise liiduna?
"Abielu on liit mehe ja naise vahel ning soolisus käib abielu juurde."
Kas selline õpetus on kuidagi diskrimineeriv?
Sellele võiks esitada vastuküsimuse.
Toon väga lihtsa näite.
Kui õpetan, et on tervislik liikumisega tegeleda,
kas see on diskrimineeriv liikumispuudega inimese suhtes?
Või hõivatud pereema suhtes, kes ei jõua tervisejooksule?
Kas diskrimineerin teda, kui õpetan, et liikumine on tervislik?
Minu meelest see pole diskrimineerimine.
Tõde ju kehtib nii pereema kui liikumispuudega isiku suhtes.
Talgi püütakse füsioteraapiliselt liikuda aidata.
Samamoodi on Piibli õpetus abielust kui mehe ja naise vahelisest liidust
tänapäevaseski ühiskonnateaduses tõestatud fakt,
et kui tahame elada heaolus, õnnelike ja tasakaalukatena,
on ühe olulise asjana tähtis elada ühe mehe ja naise vahelises abielus.
On teaduslikke tõendeid, et abielulised elavad kauem,
on tervemad ja tunnevad end paremini.
On palju tõendeid selle kohta,
et terves abielus elavad lapsed on tervemad,
nii füüsiliselt, psüühiliselt, kui haridussaavutuste poolest,
nad teevad vähem kuritegusid, on õnnelikumad jne.
See õpetus on vaid põhiteave, mida kõik vajavad, et valikuid teha.
Meie mõlema teema puhul - laste väärkohtlemine
või klassikalise abielu oletatav diskrimineeriv loomus -,
näib, et faktid ehk teaduslikud uuringud
toetavad vana, klassikalist, heakskiidetud nägemust,
et lapsele tasub õpetada Jumalast, heast Taevaisast, kes on tema Looja;
ja tasub jääda abielu juurde.
Miks sinu meelest tahetakse ujuda
neis asjus mitte üksnes inimkonna suure traditsiooni vastu,
vaid ka teaduslike tõendite vastu,
mis, nagu öeldud, on väga ulatuslikud.
Miks tahetakse äkitselt pöörduda massiliste tõendusmaterjalide
ja inimkonna kogemuse vastu?
On teada, et inimene on olend, kes on tugevalt tunnetest mõjutatud,
ka selles, kuidas ta midagi tajub või teadvustab.
Toon kontekstivälise näite.
Lugesin kütkestavat raamatut naisest, kellele sündis tõsise puudega laps.
Naine ei teadvustanud seda enne, kui lapse 1-2-aastaseks saades,
kui arst ütles, et lapsel on sügav puue.
Seni oli ema selle teadmise välja tõrjunud.
Kuigi ta elas iga päev koos lapsega ja kogu info oli nähtaval,
aga kuna info oli nii valus, ei jõudnud see talle kohale.
Inimestel võib eksisteerida erinevaid tundelisi põhjuseid
hüljata mingi ilmselge teadmine,
mida kinnitavad ehk lugematud uurimused.
Nagu antud juhulgi abielu tähenduse suhtes
nii abikaasadele kui lapsele on uurimusmaterjale nii palju,
et seda on võimatu anulleerida.
Võimalik, et inimesel on mingi emotsionaalne põhjus,
miks ei suudeta kogu seda tõendusmaterjali aktsepteerida.
Meenub üks vana kristlik apologeet Blaise Pascal,
kes rääkis kahest tõendusmaterjalist,
millest üks on millegi poolt, mis on meile vastumeelt,
ja teine selle poolt, mis meile meeldib.
Kuigi meeldiva asja poolt on tunduvalt vähem tõendusmaterjali,
võrreldes tõendusmaterjaliga ebameeldiva teema poolt,
valime me tõendusmaterjali, mis toetab meile meeldivat teemat,
sest tahame uskuda midagi, mis meile meeldib.
Me ei taha uskuda midagi ebameeldivat.
Seepärast nõuame ebaõiglast hulka tõendeid
millegi ebameeldiva uskumiseks, ja me ei usu seda ikkagi,
ükskõik kui palju tõendeid ka poleks.
See on üks põhjus,
miks peaksime täna rõhutama kristlikku perekonnaõpetust.
Teame, miks meie ja noored vajavad perekonnaõpetust.
Teame, kui jõulisi tundeid seksuaalsus noortes tekitab.
Kui nad ei saa tugevat arusaama,
milliseid tagajärgi seksuaalsed valikud omavad,
hävitavad nad ennast ja rikuvad ka teisi,
ning ka oma tulevasi lapsi.
Kristlik perekonnaõpetus tahab minimiseerida
inimese poolt endale ja teistele põhjustatud haavu.
Sellele õpetusele vastupanijad
ei lase meil noortele head teha.
Praktikas pole mingit muud õpetust, mis neid elus rohkem aitaks,
kui teadmine kristlikust abielukäsitlusest.
See säästaks neid kõige tõenäolisemalt
tohutust südamevalust ja süütundest tekitatud valust,
kui nad näevad oma valikute tagajärgi oma lastes.
Me ei saa noortele suuremat teenet teha,
kui õpetame seda just nüüd oludes, kus seda eitatakse.
Küsimus on paljuski ka selles,
millise maailmavaatega inimene tegelikkusele läheneb.
Kas tal on nägemus, mis saab faktidest kinnitust,
või mis mureneb ja laguneb?
Vale arusaama korral abielust tegelikkus murendab seda
ja inimene haavab iseennast.
Maailmavaatest rääkides jõuame suurte põhiteemade juurde.
Professor John Lennox räägib oma raamatus,
kuidas tõendusmaterjalides minnakse asjade alguse juurde.
Need näitavad, et universumil ja kõigel olemasoleval on algus.
Kui sellel on algus, peab olema ka keegi,
kes seda kõike alustas.
Kuna seda ei taheta kuulda, hakatakse rääkima,
et miski võib tekkida iseenesest, justkui ei millestki.
Lennoxi sõnul on see loogiliselt täiesti võimatu jutt.
Kas see ebaloogilisus
on maailmavaate tuumas?
Juhiksin tähelepanu, et kui räägitakse algusest,
nii universumi kui inimese isiklikust algupärast,
on inimesse sisse ehitatud vajadus teada, kust me tuleme,
mis on meie elu mõte, mis on kogu asja point.
Kristluse jõud tuleb just sellest,
et see annab selged raamid ja vastuse algupära probleemile,
mõistliku selgituse sellele, et on intellektuaalne Looja,
kes lõi meid teatud eesmärgil.
Ateistidel pole siin millelegi toetuda
ja nad püüavad selle probleemi eest põgeneda.
Mõned üksikud neist möönavad, et ateismil pole sellele vastust.
Abielugi puudutab algupära,
kuna iga laps tahab tunda isa-ema, kellest ta on sündinud.
Uus abielukäsitlus tahab selle lapselt ära võtta.
Mitte üksnes lapsesse sisseehitatud teadmist,
et ta lähtub Jumalast, vaid ka teadmist,
mis lubaks meil õpetada sellist abielukäsitlust,
mis tekitaks võimalikult palju terveid peresid,
kus laps sünniks vanemate keskel ja saaks seal kasvada
ning õppida end tundma selle läbi, et jälgib vanemate käitumist ja suhet
ning õpib asju mõistma.
Kui arst diagnoosib mingeid sümptomeid,
tahab ta teada, milliseid haigusi suguvõsas esineb.
Samamoodi, kui keegi tahab mõista oma psühholoogilisi reaktsioone,
siis aitab, kui mõistetakse vanemate psühholoogilist struktuuri.
Lapsele on tähtis olla vanemate sotsiaalvõrgustiku osa.
Kui peres puudub isa,
ei aktiveeru laps sotsiaalselt samamoodi.
Kui keelustame kristliku pereõpetuse, loome maailma,
kus on palju isatuid lapsi, kes ei tea, kust nad tulevad
ja kes nad on.
Nende kahe asja vahel on huvitav analoogia.
Kuigi mindaks seda teed, et eitatakse kõige alustajat,
Jumalat ja Loojat, ning öeldakse, et miski võib sündida tühjusest,
ei suudeta elimineerida seda,
et iga maailma sündiv laps usub loomupäraselt,
et kõigel nähtud korrapärasusel peab olema Looja.
See on tema loomulik usk.
Ta hakkab otsima niikuinii, kuigi ametlik õpetus eitab Jumalat
ja väidab, et kõik tekkis tühjusest.
Samamoodi ka peres.
Kuigi öeldakse, et isa pole vaja, ohverdatakse siiski palju raha,
tööd ja energiat sellele, et isa leida.
Mingis etapis täidab see küsimus kogu inimese vaimse horisondi:
Kes mu isa on?
Kui nende mõlema teema puhul võetakse tõrjuv hoiak,
siis reaalsus tungib siiski esile.
Nii see on. Kuid see,
kellele seda reaalsust keelata tahetakse, kannatab.
Teame, et laps õpib tundma oma tundeid samavõrd,
kuivõrd tema vanemad neid tundeid tagasi peegeldavad.
Kui vanemad lapsele oma tundeid ei väljenda,
ei õpi laps oma tundeid ära tundma.
On selge, et kui laps saab kasvada oma bioloogilise isa ja emaga,
on neil paremad võimalused mõista oma lapse tundeid,
kuna nad mäletavad ehk midagi oma lapsepõlvest:
konkreetsel reaktsioonil oli konkreetne põhjus.
ÜRO Lapse Õiguste Leppe järgi
on lapsel õigus oma vanemaid tunda.
See tähendab, et lapsel on õigus iseennast tunda.
Kuna laps ei suuda end abstraktselt tunda,
sõltub palju tema vanemate väljendatud tunnetest.
See on hõlpsam, kui vanemad on sugulased.
Tundespekter on tohutu
ja samu tundeid võib erineval moel väljendada.
Kust sa tead, mida mingi tunne praktikas tähendab?
Kas siingi on analoogia meie suhtes Jumala kui Isaga?
Augustinuse sõnul tuleb Jumala tundmiseks iseennast tunda,
ehk Jumalat tundmata on võimatu iseennast tunda.
Just nimelt.
Abielugi peegeldab kristlikus mõtlemises
Jumala kolmainsuse ideed: on eelnevad isiksused,
kes armastussuhtes võivad pidevalt individualiseeruda
ja erinevaks muutuda.
Seepärast lõi Jumal kaks sugupoolt, mehe ja naise, kaks erinevat,
et erinevus armastuse ühtsuses pidevalt rõhutatud saaks.
Naine õpib oma naiseksolemist ja mees mehisust tundma
parimini just selles erinevuses.
Kogu loodu on täis seda, et Jumal püüab luua erinevust,
individuaalsust ja ainulaadsust.
Kui püüame kõik samasuguseks teha, teeme maailma vaesemaks.
Samasooliste paarisuhete probleem on selles,
et nad pole piisavalt huvitavad, et püsivad olla.
Lõpuks oleme vastamisi probleemiga, et kui Jumal ei saa olla meie Jumal,
kogu reaalsuse Looja, siis see, mille me seejärel Jumalaks valime,
on ebajumal, ja me muutume alati selle sarnaseks, mida teenime.
Kui me ei teeni elavat Looja Jumalat
ja tõde, mille Tema on loodusse istutanud,
siis see lõhub meid samamoodi nagu abielu puhul
lõhub klassikalise, tõepärase abielukäsitluse hülgamine.
Kui hülgame Jumala nii nagu Ta tegelikult on,
ja teenime ebajumalat, lõhub see meid totaalselt,
kuna muutume ebajumala sarnaseks.
See vaesestab meid.
Igasugune katse kaotada perest mehe ja naise erinevuse rikkus
vaesestab lapse elamusmaailma.
On selge, et ta elab kahes elamusmaailmas,
kui ta elab suhtes ema ja isa tunnete, kujutluste ja mõtetega.
Siin on ka totalitaristlik problemaatika.
Kui nõrgendad perekonda ja pere püsivust,
süvendad igasuguse propaganda mõju inimesele,
kuna on uuritud, et propaganda mõjutab inimesi,
keda on tunnetest ilma jäetud, kellel on tunnete puudujääk
ja kelle tundeelu pole rahuldatud.
Tunderikkas peres kasvanud last
ei mõjuta massikommunikatsiooni propaganda niivõrd sügavalt.
Propaganda müütide jõud on selles, et see jõuab otse tunneteni,
mööda ratsionaalsest mõtlemisest.
Rahuldatud tundeeluga inimene oskab neid sõnumeid analüüsida
ja neile vastu panna, nii et puudub haakumispinnas.
Terve tundeeluga inimest on raskem manipuleerida.
Täpselt nii.
Aitäh, Tapio Puolimatka, saates osalemast!
Aitäh, head vaatajad!
Peame olema valvel, et meid ei manipuleerita uskuma asju,
mille suhtes sisimas teame, et see pole tõde, vaid vale;
et me ei läheks massiga kaasa, vaid oleksime indiviidid,
kelleks Jumal meid loonud on.
Parimini õnnestub see siis, kui Jumal saab meie elus Jumal olla.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast Piiblikohvikus!
Kui soovid toetada TV7 Eesti tööd,
võid helistada annetustelefonile 900 1777 (kõne hind 7 eur).
Lisainfo: www.tv7.ee
Aitäh sinu toetuse eest, mis aitab saateid teha!
Jumala õnnistagu sind! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri