Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime küsimusest, mida kohtab mingil hetkel elus
iga piiblilugeja ja iga usklik.
Mul on külas teoloog ja toimetaja Pasi Turunen.
Tere tulemast! - Aitäh.
Uut Testamenti lugedes
kohtume peagi Pauluse kirjaga Roomlastele,
kus üks kesksemaid teemasid on usk. Ta ütleb:
"Me ju arvame, et inimene mõistetakse õigeks usu läbi,
Seaduse tegudest sõltumata."
Inimene mõistetakse õigeks usu läbi, sõltumata käsutegudest.
Hiljem kohtame Jaakobuse kirja, kus meid tabab üllatus.
Jaakobus kirjutab: "Näete siis,
et inimene mõistetakse õigeks tegude järgi ja mitte ainult usust."
Siinkohal meenub piiblilugejale varem kirjutatu,
et inimene mõistetakse õigeks usu läbi, sõltumata käsutegudest,
ning nüüd loeb ta, et inimene mõistetakse õigeks tegude järgi,
mitte ainult usust.
Sellest probleemist tahaksingi täna sinuga vestelda.
See pole mingi kõrvalseik,
et mitu inglit Jeesuse haual ikkagi oli.
See on üks kesksemaid teemasid.
Kas sinu meelest oli Paulusel ja Jaakobusel algkoguduses
sellest teemast erinev arusaamine?
Algkoguduses esines mitmeid tüliküsimusi,
kuid evangeeliumi põhitõe puhul ehk kuidas inimene päästetud saab
väidan, et neil kahel kristlikul juhil polnud erimeelsusi selle suhtes,
et usk Jeesusesse päästab.
Enne Jaakobi kirja juurde minemist, võrdleme kaht kirjakohta,
et võiksime mõista, mida Jaakobus selle lausega mõtleb.
Apostlite tegude 15. peatükk ehk apostlite kogunemine Jeruusalemmas,
kus arutatigi evangeeliumi olemust.
Kirjatundjaid ja varisere oli usklikuks saanud
ning kuskilt tuli neid,
kelle väitel tuli lasta end Moosese käsu järgi ümber lõigata,
muidu päästetud ei saavat. Tekkis debatt,
mis on kristliku koguduse suhe Moosese seadusega
ja mil määral tuleb teha käsutegusid, et päästetud saada.
Kui võrrelda Apostlite tegude 15. ptk Galaatia kirjaga, on seal sarnasusi.
Ka seal kirjeldab Paulus usu kaudu õigeks saamist
ja just suhet käsutegudega.
Vaatleme mõningaid olulisi asju, näiteks geograafilisi asukohti -
mõlemas räägitakse Antiohhiast ja Jeruusalemmast,
mille vahel arutelu toimus.
Samad isikud - Paulus, Jaakobus ja Peetrus.
Samad isikud kõigis tekstides
ja jutt käib evangeeliumi olemuse ümber.
Kui oli kokku lepitud evangeeliumi olemuses,
meenutati, et tuleb hoolitseda vaeste eest.
Sedagi mainitakse Apostlite tegudes ja peeti tähtsaks.
Nii Apostlite tegudes kui Galaatlaste kirjas ilmneb,
et Jeruusalemma ja Antiohhia vahel,
ehk Pauluse, Jaakobuse ja Peetruse vahel,
oli täielik üksmeel selle suhtes,
et inimene ei saa päästetud käsutegude tegemise läbi,
vaid usu kaudu Kristusse.
Seda tuleb kogu aeg meeles pidada.
Uurige Apostlite tegude 15. ptk ja Galaatlaste 2. ptk
ning mõelge nendele verstapostidele.
Neid tuleb taustal meeles pidada, kui tegeleda Jaakobuse kirjaga
ja mõelda, mis tema tegelik mure oli, kui ta äkitselt näis ütlevat midagi,
mis oli vastupidine Pauluse tekstile, kui nad olid juba kokku leppinud,
et evangeeliumi olemus on usus Kristusse mitte käsutegudes.
Kui hoolega Uut Testamenti lugeda, siis algkoguduses polnud vastuolu
Jaakobuse ja Pauluse "partei" vahel. Nad olid kõik koos.
Mida see siis tähendab?
Kui pinnapealselt lugeda, paneb see kulme kergitama.
Õigeks saab usu läbi, ilma käsutegudeta,
siis aga saab õigeks ikkagi tegudest, mitte üksnes usust.
Kuidas see laheneb?
Lahenduseks tuleb lugeda teksti selle kontekstis
ja võimalikult hoolikalt.
Jaakobuse 1:18 öeldakse -
Tema on oma tahtel meid sünnitanud tõe sõna kaudu,
et me oleksime otsekui uudsevili tema loodute seas.
Uussünd toimub Jumala sõna kaudu.
2. peatükis, kus Jaakobus sellest rääkima hakkab,
võib lugeja teha vea ja unustada konteksti.
Alates salmist 14 võtab Jaakobus teemaks hüpoteetilise juhtumi:
"Mu vennad, mis on sellest kasu, kui keegi ütleb: Mul on usk!”,
aga tegusid tal ei ole?"
Ta räägib mehest, kes ütleb, et tal on usk.
See erineb kellestki, kellel on tõeline usk,
mille läbi ta on uuesti sündinud ja õigeks saanud.
Jaakobuse näites on mees, kes väidab end Issandat tundvat
ja usku omavat. Seda tuleb esimesena tähele panna.
Teine tähtis seik: Jaakobus ei ütle kuskil,
et tol isikul oleks tõeline usk Issandasse Jeesusesse,
vaid ta võrdleb, mil määral tolle väidetav usk
tema tegudes näha on. "Kui mõni vend või õde oleks alasti
ja neil oleks puudu igapäevasest toidusest
ning keegi teist ütleks neile: Minge rahuga! Soojendage end
ja sööge kõhud täis!”,
aga te ei annaks neile ihu jaoks hädavajalikku -
mis oleks sellest kasu? Nõnda on ka usuga:
kui sel ei ole tegusid, siis on see iseenesest surnud.
Aga mõni võib öelda: Sinul on usk, aga minul on teod.”
Näita mulle oma usku lahus tegudest
ja mina näitan sulle usku oma tegudega."
Jaakobus ei käsitle siin inimest, kellel on siiras uussünni usk,
vaid inimest, kes väidab, et tal on selline usk.
See on antud probleemi taust.
Kolmandaks aetakse selles tekstis tihti segamini,
mis tähendab olla õige Jumala ees
ja mis tähendab olla õige inimeste ees.
Jumala ees kuulutatakse õigeks usu kaudu Kristusesse.
Inimeste ees õigeks saamine toimub vastastikuse mõjutamise kaudu -
näeme, et inimene elab selle järgi, mida ta väidab end uskuvat.
Ta mitte üksnes ei väida end uskuvat, vaid teeb tegusid,
mis tõestavad tema usku.
Kas võib öelda,
et siin kasutatakse sama sõna veidi teises tähenduses?
Kui Paulus räägib õigekssaamisest,
on tema kontekstiks Jumala soosingu leidmine;
kuidas Jumal ei näe meid enam hukkamõistetu ja süüdlasena,
vaid armusaanuna.
Jaakobus aga räägib sellest,
mille järgi on võimalik ära tunda, et inimene on õige.
Kuidas on inimese elus näha, et ta on Jumala laps?
Täpselt nii.
Kuigi 'õigeksmõistmise' terminit kasutatakse Uues Testamendis
rohkem selles mõttes, kuidas see inimeste silmis näha on,
kohtab seda negatiivsemas mõttes ka mõnedes Jeesuse avaldustes:
"Vaadake, et te ei harrasta oma õigsust inimeste ees,
et nemad teid vaataksid."
Südame tasandi õigsus peab siiski elus ka näha olema.
Siin on tegemist kahe erineva asjaga.
Oluline on veel üht vahet näha.
Kui vaadata Apostlite tegusid ja Galaatlaste kirja,
tuleb tähele panna, et koguduste juhid olid ühel meelel
et inimene ei saa õigeks käsu tegudest,
vaid usu läbi Kristusesse.
Kui lugeda Jaakobuse kirja, kus ta äkitselt ütleb,
et inimene ei saa õigeks üksnes usu, vaid ka tegude läbi,
siis ei räägi ta midagi ümberlõikamisest
ega mingitest Moosese seaduse küsimustest,
mida tuleks õigeksmõistmiseks teha. Ta räägib hoopis muust -
kuidas hoolitseda vaeste ja haigete eest,
ning teistest sarnastest headest tegudest.
Sellestki on näha nende üksmeel, et tõeline päästev usk on selles,
et inimene on Jumala ees õige usu kaudu Kristuses,
kuid sellega kaasnevad head teod, mis pole ümberlõikamine,
toidureeglid ja muud Moosese käsuga seotud seadused,
vaid ligimeste eest hoolitsemine ja oma usu harrastamine.
Aja säästmiseks on meie arutelu väga kokkuvõtlik,
kuid Jaakobuse raamatu tagamõte on ühes lauses:
kuidas erineb usk, mida pole tegudes näha,
olematust usust.
Seepärast räägib ta isikust, kes väidab, et tal on usk.
Sama teemat on näha ka teistes tekstides.
Apostlite osaduses mainitakse koguduse sambana ka Johannest.
1. Johannese kirjas võib näha sama teemat.
Ta ütleb, et kui keegi väidab end Jumalat tundvat,
kuid ei pea Tema käske, siis ta valetab.
Nii et tegudest on näha, kas inimese omaksvõetud usk on siiras.
1. Johannese 3. peatükis ütleb ta: "Ärgem armastagem sõna või keelega,
vaid teoga ja tõega!"
Temagi mainib nende eest hoolitsemist,
kes vajavad igapäevast leiba.
Asi pole selles, et inimene pääseks heade tegude tegemisega,
vaid selles, et päästetud elu ilmneb vältimatult heades tegudes.
Hästi öeldud.
Kui inimene usub Jumalat, mõistetakse ta õigeks,
kuulutatakse süütuks ja armusaanuks,
ning selles osas oli Jeruusalemma ja Antiohhia vahel täielik üksmeel.
Selle usu tekitab temas Jumala sõna -
siingi on Paulus ja Jaakobus ühel nõul.
Kuid sel usul on muidugi tagajärjed.
Nagu usutunnistustes kirjutatakse, et usk ei saa niisama jääda.
Sel peavad olema tagajärjed.
Sellest Jaakobus räägibki.
Ta räägib väljamõeldud tegelasest,
kes väidab, et pole vahet, kuidas ta elab.
- See ei pea kuskilt välja paistma.
Tõeline usk saab inimese elus ja tegudes ilmsiks.
See ongi Jaakobuse sõnum antud Jaakobuse kirja salmides,
mitte see, kuidas inimene päästetud saab.
Kuidas me inimeste silmis õiged oleme ja nad näevad,
et usk, mida väidame endil olevat, on tõeline usk.
Seda on näha selles, kuidas uskmatud usklikest räägivad.
Mõni ütleb: See on tõeline usklik, kui näeb mingeid tegusid,
või kui usklik langeb, öeldakse: Ja see väitis end veel usklikuks.
Sõnad ja teod peavad ühtima uskliku elus,
kes väidab end Kristust tundvat.
Ta peaks elama Kristust tundva inimese kohaselt.
Kasutasid ühes teises kohas seda õpetades kujundit
nagu keegi küsiks: Kas ses majas keegi kodus ka on?
Kui seal midagi kunagi näha pole, mingit ilmset elumärki,
tekib küsimus, kas seal on keegi või kujutasime seda ette.
Asi pole selles, kuidas see inimene sinna majja sattus.
Sinna sattumise suhtes valitseb üksmeel.
Jutt käib sellest, millest on näha, et keegi kodus on.
Kasutasin seda võrdlust, mis kirjeldab Jaakobuse mõtet,
et on vahe selles, mida keegi ütleb või teeb.
Tõeline usk on inimese elus ja tegudes vältimatult näha.
See ei tähenda, et ükski kristlane suudaks elada täiuslikku elu
ja teeks alati ainult head ning mitte kunagi ühtki pattu
ega langeks kunagi. Jaakobus ei muretse selle pärast.
Kui võrreda Jaakobuse kirja Jeesuse õpetusega,
siis Jeesuski ütleb sedasama.
"Mitte igaüks, kes ütleb mulle 'Issand, Issand!' ei pääse taevariiki,
vaid see, kes teeb mu Taevase isa tahtmist."
Jeesus ei räägi sellest, et tuleb lasta end ümber lõigata
ja pidada kinni toidureegleist, pidada sabatit ja muid käske,
vaid sellest, kuidas on näha, et armastame oma ligimest.
Selles ilmneb Jumala armastus, mille osaliseks me isegi saime.
Kui nüüd on selge, et nad mõlemad räägivad sellest,
et Jumala ees on meie ainus õigsus Kristus,
kuid inimeste ees peaks usku millestki näha olema.
Kui seda näha pole, tekib õigustatud küsimus,
kas inimene ikka on usklik.
Ometi ei mõtle Jaakobki,
et nende inimeste ees nähtavate tegudega
saaksime me õigeks Jumala ees. Selles on evangeelium.
Sellega on seotud üks teine küsimus.
Kui räägime evangeeliumist Johannese 3:16 põhjal:
Sest nõnda on Jumal maailma armastanud,
et Ta andis oma Ainusündinud Poja, et igaüks, kes Temasse usub ...
Kas on võimalik, et hüppame otse selle usu juurde
ja kaotame mõtte sellest, et Jumala ees pole asi selles,
kui palju ma usun või kui tugev mu usk on,
vaid kellesse ma usun.
Kui usun endasse ja oma tegudesse, ei saa ma kunagi Jumala ees õigeks.
Jah.
Kui olen vahel Johannese 3:16 põhjal jutlustanud, olen rõhutanud,
et Jumala armastusel meie vastu on nimi - Jeesus.
Seal ei öelda kuidagi üldiselt,
et Jumalal on häid, sooje tundeid maailma suhtes.
Algkeeles pole öeldud, et Jumal on 'nii palju' maailma armastanud,
vaid 'sel moel' armastas Jumal maailma, et saatis oma Poja.
Kui küsime, kuidas on võimalik teada, kuidas Jumal maailma armastas,
kõlab vastus: Ta saatis oma ainsa Poja.
See näitas Tema armastust. Et sellest osa saada,
peame uskuma Temasse, kelle Jumal on saatnud.
Siis saame päästetud, meid mõistetakse Jumala ees õigeks
ja meile antakse armu.
Selle tulemusel jõuame tekstideni, kus räägitakse inimese usust.
Jeesus ütles naisele, keda kohtas variseri majas,
et tema patud on andeks antud. Naine armastas palju.
Kui palju on andeks saadud, siis ka armastatakse palju.
Siit saab veelgi selgemaks, et Jumala ees
pole meil mingit muud õigust kui Kristus.
Pole ühtki oma tegu, mis Jumala ees kõlbaks.
Kuid inimeste ees on kõik need teod olulised,
kuna kui keegi ütleb, et usub Kristust,
ja tema elu näitab vastupidist, siis teda ei peeta usklikuks.
Loeksin Risto Saarise toimetatud "Reformatsiooni usutunnistustest",
kus on erinevate konfessioonide katekismusi ja usutunnistusi,
millest üks on Westminsteri usutunnistus,
kus 16. paragrahvi pealkirjaks on "Head teod".
Siit tuleb see väga hästi esile.
"Head teod on vaid need, mida Jumal on Pühakirjas teha käskinud.
Inimeste pimedas innus või kujutletud heade kavatsuste põhjal
kavandatud teod pole head ilma Jumala sõna tagatiseta.
Need head teod, mida tehakse kuulekuses Jumala käsule,
on tõelise ja elava usu vili ja tõestus.
Nende kaudu väljendavad usklikud oma tänulikkust,
saavad kinnitust oma usu suhtes, valgustavad vendi,
kaunistavad evangeeliumiametit, sulgevad vastaste suud,
ja toovad Jumalale au."
"Usklike võime häid tegusid teha ei lähtu neist endist,
vaid üksnes Kristuse Vaimust.
Me ei saa oma parimate tegudega teenida pattude andekssaamist
või igavest elu Jumalalt.
Tegude ja tulevase au vahel on suur vahe
ning meie ja Jumala vahel laiub tohutu vahemaa.
Sellest hoolimata on usklikud Kristuse kaudu aktsepteeritud
ja nende head teodki on aktsepteeritud Kristuses.
Need teod pole siin elus Jumala silmis täiesti veatud,
kuid Ta vaatab neid oma Pojas, kus Ta tunneb neist head meelt
ja tasub selle eest, mis on siiras, kuigi sellega kaasneb palju nõtrust
ja ebatäiuslikkust."
Väga hästi kirjeldatud usu ja tegude õige suhe.
Jumala sõna järgi on head teod usu tulemus.
Luteri kiriku usutunnistustes öeldakse heade tegude kohta,
et usk, millele ei järgne head teod, on enesepettus.
Seal kõrvutatakse neid isegi sakramentidega.
Nagu inimene, kes osaleb sakramentides
ja saab neist usule kinnitust, saab inimene häid tegusid tehes
ja neid vaadates kinnitust oma usule,
kuna teab, et need on Jumala sõna kohased
ning räägivad tallegi, et tema usk on tõeline.
See ei tähenda, et need oleksid sakramendid,
kuid neid võrreldakse sakramentidega,
mille kaudu uskliku usk kinnitub.
See sarnaneb Westminsteri tunnistusele,
kus inimene annab tänu ja saab oma usule kinnitust.
Kas võiks ka nii öelda, et Jumal ei vaja meie häid tegusid.
Jumala täiuslikkuse ees lõpuni minnes
on need siiski tihti tehtud valede motiividega
ja neis on mingi patu mõõde.
Kuid meie tegusid vajab ligimene.
Naaseme Jaakobuse kirja ja vaatame, mis tegudest ta räägib.
Ta ei räägi Moosese käsus seatud jumalateenimiselementidest,
millega lähenetakse Jumalale,
vaid tegudest, mis aitavad abivajajaid.
Selles mõttes on nende tegude mõõde horisontaalne, inimsuhetes,
mitte vertikaalne, suhtes Jumalaga, mis on saavutatud Kristuse töö läbi.
Tiituse 3:7 kirjutab Paulus: "Et meie, tema armust õigeks saanud,
oleksime igavese elu pärijaiks lootuse põhjal."
'Lootus' viitab Kristuse naasmisele.
"See sõna on ustav ning ma tahan, et sa neid asju tõsiselt rõhutaksid,
et need, kes on hakanud Jumalat uskuma,
oleksid hoolsad tegema häid tegusid.
See on hea ja inimestele kasulik."
Väga hea. Me ei tee neid selleks, et midagi Jumala ees välja teenida.
Ta on Kristuses meile juba kõik andnud.
Selles ongi asja tuum.
Heade tegudega ei püüa me teenida Jumala soosingut,
vaid need on olulised inimestele. Kui Tema armastuse vastu võtame,
kui Tema on meid esimesena armastanud,
armastame meiegi. - Täpselt nii.
Siin on usu ja heade tegude õige suhe.
Tõeline elav suhe on alati näha
Jumala sõna kohastes heades tegudes.
On seega oluline tähele panna, et inimene, kes teeb häid tegusid,
mida Jumala Vaim temas sünnitab, saab sellest julgustust,
et tema usk pole enesepettus.
Inimene, kelle elus pole mingit jälge Kristuse tööst,
võib õigustatult muretseda, kas ta on ikka Kristust kohanud.
Ta ei pea aga püüdma neid teha, vaid naasma Kristuse juurde.
- Ta peab oma ellu Kristuse leidma.
- Aitäh, Pasi Turunen, et rääkisid sellel tähtsal teemal.
Aitäh, head vaatajad!
Peame hoolitsema selle eest, et meie usuelu sõlme ei läheks,
kui püüame oma heade tegudega Jumala ees midagi välja teenida,
nagu oleks see võimalik. Peame meeles pidama,
et Kristus on meie eest kõik välja teeninud.
Peame keskendama oma energia ja head teod ligimesele
ning teenima teda armastusega,
millega Jumal on meid Kristuses armastanud.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Veel üks tähtis asi -
telesaadete tegemine on tiimitöö.
Minul on eesõigus kohtuda aina huvitavamate inimestega.
Kuid siin on ka režissööre, operaatoreid ja teisi tegelasi.
Me ei suuda seda teha ilma sinu abita.
Nagu igasugune teletöö, vajab seegi majanduslikke ressursse.
Kui soovid toetada TV7 Eesti tööd,
võid helistada annetustelefonile 900 1777 (kõne hind 7 eur).
Lisainfo: www.tv7.ee
Loodan, et soovid osaleda selles saatetegemistöös!
Tõlge: Monika Jaaguri