Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Mul on täna tuttav külaline - dotsent Juha Ahvio.
- Tere tulemast! - Aitäh.
- Uurid ja juhid Patmoses teadusuuringuid
ning oled kirjutanud mitu raamatut,
nende seas ka "Kuhu lähed Soome Siion?"
Sellele eelnes "Kuhu lähed Soome?", mis on samuti tähtis raamat.
Oled osalenud mitmes raamatus, mis puudutavad usutunnistusi -
"Reformatsiooni usutunnistused",
oled tõlkinud Heidelbergi katekismuse ja kirjutanud sellele sissejuhatuse.
Kõiki sinu raamatuid läbib teema Piiblist kui Jumala sõnast.
Kui oluliseks seda iga kristlase jaoks pead?
- See on täiesti aluseline küsimus. Sellest sõltub nii mõndagi,
näiteks piibellik Kristuse käsitlus, käsitlus Jumalast jne.
Traditsioonilise kristluse Piibel
sõltub ka traditsioonilisest Jumala ja Kristuse käsitlusest.
Need sõltuvad teineteisest.
Piibel on tähtis seetõttu, et see on teoloogia kognitiivne alus.
Jumala sõnalise ilmutusena pakub see meile arusaadavas mõttes
Jumala poolt meile ilmutatud keelemängu,
mille raames õpime õigesti tundma teoloogia ja usuõpetuse reegleid
ning teame, et see on tõeline.
Piiblil on selles ilmutatud reeglite ja keelega konkreetne puutepunkt
ka reaalsusega just sellisena nagu see on.
- See on nagu mõistuslik vundament.
Kui küsitakse, kuidas sa tead seda, mida väidad end Jumala kohta teadvat,
või kust saad teada Jumala tahet, on kristlase vastuseks: Piibel.
- Jah. Jumala enda ilmutuse põhjal. See on kirjanduslik-kognitiivne,
see on Kristuse isikus ka isiklik, kuid raamatu vormis kui Jumala sõna,
isiklik ilmutus Jumalalt.
See võib olla isiklik ja samas ka kirjalik,
nad ei välista teineteist nagu täna tihti arvatakse.
Mõni väidab, et võtab pigem isikliku Jumala kui mingi raamatu.
Nende konkureerimine on vale. Tuleb hoida mõlema poole.
- Kas see poleks sama, kui keegi kirjutab sulle kirja
ja sina ütled, et ei võta seda vastu, kuna sulle on tähtis vaid isik.
Kui isik on sulle tähtis, huvitab sind ka, mis tal öelda on.
- Piibli puhul on see veelgi tugevam, kuna sel on sakramentaalne tähendus.
Piibel on armu vahend.
Jumala sõna kirjutatuna, jutlustatuna ja ka loetuna
on armu vahend, mida Jumala Püha Vaim kasutab
pääste-, pühitsus- ja ülesehitustööks.
Piibel on ka armu tööriist, mistõttu on tähtis,
kes ja kuidas seda jutlustab.
Ka ametiküsimused johtuvad piibliteemast,
need pole eraldiseisvad asjad.
- Siin võiks peatuda ja mõelda, kuna täna kuuleb tihti väiteid,
nagu Jumala Püha Vaim eralduks kuidagi Jumala sõnast.
Räägitakse nagu Püha Vaim tegutseks lahus Piiblist.
Sina ütlesid aga, et Püha Vaim kasutab Piiblit ja piiblisõna.
Püha Vaim ei saa kunagi rääkida millestki Piibliga vastuolus.
- Nagu klassikaliselt öeldakse:
soovides teha tegemist Püha Vaimuga, peame tegelema Jumala sõnaga.
Jumala sõna kaudu jõuame ka Kristuseni
Püha Vaimu töö läbi.
Vaim valgustab meie silmi mõistma, kes ja mis Kristus on.
Selles mõttes on Sõna Vaimu esmane tööriist.
- Räägime hetkeks, kuidas Piibel sündis.
Mõnede väitel korjati Piiblisse lihtsalt mingid raamatud
ning otsustati ühed kaasta ja teised välja jätta.
- On tehtud teatud bürokraatlik- administratiivseid järeldusi,
millised raamatud Piiblisse kuuluvad. See on osa kiriku ajaloost.
Kuid Piibel pole konstrueeritud või sündinud nende alusele.
Kirik on eri etappides tõdenud, et need raamatud moodustavad Piibli.
Nn kanoniseerimisprotsess on seda väliselt ja vormiliselt järeldanud.
Kuid kanoonilise raamatute kogumiku olemasolu põhjus on Jumalas
ja Piibli raamatuis endis.
Nii jõuame raamatute inspiratsiooni küsimuseni -
teatud raamatud sündisid Jumala Vaimu inspireeritud juhatusel.
Ta juhtis autorid kirjutama või koostama kirjalikku esitlust,
mis on lõplikus versioonis Püha Vaimu ülevaatusel loodud,
nii et resultaat vastab Jumala tahtele.
Osad raamatud on sellised
ja need on üksteist Piibli kaanonis leidnud.
See, milliseid raamatuid kristlikus koguduses on kasutatud,
on olnud praktikas indikaatoriks sellest,
et need on kogudust kõnetanud ja mõned teised mitte.
Kirik pole kunagi peale sundinud vaid teatud raamatute lugemist
ja mõnede teiste keelustamist.
Mõned peavad kaanoniks keelde käske.
Gnostitsistlik valeõpetaja Marcion
väitis nagu Vana Testament ei kuuluks kristliku Piibli juurde.
Kirik pidi täpsemalt järele mõtlema.
Nii jõutigi administratiivsete järeldusteni, millest Piibel koosneb.
Tõdemus, millised raamatud on prohvetlikud, apostellikud
ja inspireeritud, on olnud peamisteks kriteeriumideks,
mille alusel Piibel paika pandi.
- Piibli 66 raamatut pole seal, kuna nad miskipärast valiti sinna,
vaid just need 66 raamatut on Jumala inspireeritud ja sünnitatud.
- See on jah peamine alus.
Raamat kanoniseerib end ise.
Jumala Vaim on kanoniseerinud need raamatud sellega,
et see pole olnud inimlik protsess.
Sedagi on kirikuajaloos arutatud, millised raamatud selle alla käivad.
Seegi on inimlik ajalugu, selles pole midagi müstilist.
Näiteks Rooma Katoliku Kirikul on Vanas Testamendis
paar raamatut rohkem, mis johtub ajaloolisest olukorrast,
kus Katoliku kirik on üht-teist veidi teisiti näinud.
See johtub katoliiklikust mõtteviisist,
mille järgi kiriku ja sõna autoriteet ja suhe on veidi erinev
protestantliku kiriku omast.
Peamine mõte on siiski klassikaliselt kristlik -
Piibli raamatute autoriteet rajaneb sellel,
et need on Jumala inspireeritud ilmutus.
Seepärast erinevad kanoonilised raamatud teistest.
Nende peamiste põhjenduste osas ollakse suhteliselt ühel meelel -
prohvetlikkus, apostellikkus, inspireeritus.
- Kas siit võib järeldada,
et kui kõik Piibli raamatud on Püha Vaimu sünnitatud,
pole nad kunagi omavahel vastuolus?
Kui leidubki mingi pinge, on sellele ka lahendus;
teame me seda siis või mitte.
Vastuolu ei saa olla, kuna see on sama autori,
igavese Jumala, Kolmainsuse 3. isiku, Püha Vaimu kirjutatud.
- Piibel on endaga harmoonias, mitte vastuolus.
Piibel on tõepärane, eksimatu, võimetu eksima,
nagu rõhutasid protestantlikud teoloogid.
Sama kehtib ka Piibli teaduslikul seletamisel.
Kui korralik loodusteadlane oletab,
et meie universum on uni- mitte multiversum,
ja kohtab erandlikku ilmingut, tõdeb ta:
Ma ei oska seda veel lahendada, kuid mingi lahendus sellele on,
nagu eilegi leidus millelegi lahendus ja universumis valitseb harmoonia.
Kui uurimine kohe lahendust ei anna, naaseme selle juurde hiljem.
Ei oletata, et see on lõplik anomaalia,
mida ei saa kunagi kuidagi seletada.
Samuti on Piiblis palju sellist, mida me ei oska tingimata seletada.
Kui varem Vana Testamenti uuriti, ei suutnud arheoloogia tõestada
midagi ajalooliste Lähis-Ida riikide kohta.
Võidi järeldada, et Piibel räägib fiktiivsetest rahvastest.
19. sajandi lõpus arheoloogia arenedes
saadi uusi teadmisi ja avastati, et Piibel ei vassigi nii väga.
Teadmiste lisandudes suudame neid asju lahendada.
Kuid aluspõhimõte, et kuna Piibel on Jumala sõna,
on see iseendaga harmoonias. See on klassikaline kristlik uskumus.
Seda tõdesid juba Origenes ja Augustinus,
keda peetakse klassikalise dogmaatika isadeks.
Usupuhastuse tunnistustes, näiteks Shoti tunnistuses tõdetakse,
et Püha Vaim ei ole endaga vastuolus.
- Klassikaline arusaam on seega: see Piibel on Jumala sõna,
kust kristlane saab oma teadmised Jumala kohta,
see juhib kristlase elu ja selle kaudu tutvub ta Jeesusega.
Oled viimasel ajal reisinud Soomes ja pidanud loenguid,
mida saab Patmosest tellida, kus hoiatad liberaalteoloogia eest,
mis eitab asju, millest kirik on alati kinni pidanud:
Piibel polevat Jumala sõna.
Polevat võimalik, et Jumal räägib ja ennustab asju ette.
Kas räägiksid, kuidas nende nägemus erineb kristlikust nägemusest?
- Neil on erinev arusaam Jumalast.
Nende käsitlusega tegelikkuse ülimast loomusest
ei sobi mõte isikliku kõikvõimsa olendi olemasolust,
kes predestinatsiooni raames määrab, mis juhtub.
Hoolimata sellest, et inimesed tegutsevad ajaloos
normaalsete moraalsete faktoritena, määrab kõivõimas Jumal tuleviku.
Neil pole algkiriku usutunnistustes kirjeldatud Jumalat.
Jumalus on neil midagi muud ega suuda anda enda kohta ilmutust.
Liberaalteoloogia jumal ei räägi.
Piibli Jumal on algusest peale rääkinud,
otsib võimalust dialoogiks ja peab oma loodutega sidet.
Sellest hoolimata on Ta suveräänne Issand,
kes otsustab, mis toimub jne.
Teistsuguse pildi puhul Jumalast on raske mõisteliselt aru saada
Jumala ilmutusest kirjalikus vormis.
Nii on juhtunud liberaalteoloogias, mis on omaks võtnud sellised
18. sajandil ja hiljem moodi tulnud filosoofilised arusaamised,
mis ei talu enam käsitlust Piiblist kui isikliku Jumala ilmutusest.
Piibel peab olema vaid inimese raamat,
vaid inimene räägib ja tunnistab Jumalast.
Sel juhul mõistame me seda erinevalt.
Piiblis esinevaid ilminguid saab seletada vaid teatud viisil,
kui see on vaid inimestest lähtuv usutunnistus.
Ükskõik, mis meetodiga Piiblit sel juhul ka ei uurita,
viib erinev lähtearusaam selleni,
et isegi samad meetodid annavad täiesti erinevaid tulemusi.
Veamarginaal kasvab tohutult.
- See on väga huvitav.
Justkui lukustataks end juba ette lähenemisse,
et Piiblit lugedes ei saa Jumal sinuga rääkida.
Iga Piibli raamat räägib sellest, mida Jumal on kõnelenud;
kuidas Jumal kõneleb inimesega selgete käskude ja tõotustega.
Selle suhtes on võetud juba ette eitav hoiak.
Kas see pole vale lähenemisviis?
Nii pole sellest raamatust mingit tolku.
- Uue Testamendi ja Jeesuse õpetus Jumalast
rajaneb paljuski Vanal Testamendil.
Näiteks Jesaja raamatu peatükid 40, 42, 43, 45-46
sisaldavad rohkelt õpetust Jumala isikulisuse kohta.
Jumal versus ebajumalad laheneb sellega,
et iidsel ajal asju ilmutanud Jumal viib oma sõnad ka täpselt täide.
Ta ilmutab asju ette ja see sünnib.
Ebajumalad ei suuda ennustada ja nende tahe ei sünni.
Kogu jumalaõpetus ja Uus Testament rajaneb sellel.
Liberaalteoloogias ja ajaloolis-kriitilises uurimises
on juba 19. saj alates valitsenud Jesaja kirja suhtes konsensus,
et Jesaja peatükid 40 ja edasi ei saa pärineda 7. saj e.m.a
tegutsenud Jesaja prohvetlikest nägemustest.
Miks? Kuna neis ennustatakse Pärsia võimu aegseid sündmusi,
mis toimusid 5. sajandil e.m.a.
Otsustati, et 7. saj elanud prohvet ei saa teada asju,
mis puudutavad 5. sajandi sundpagulust.
- Ei ole võimalik teada, mis 200 aasta pärast sünnib.
- Aga kuna meil on kahe- või enamaosaline Jesaja nimega raamat,
kus näib olevat suur ajavahemik peatükkide 39 ja 40 vahel,
ei saa see pärineda samast allikast,
vaid see on kompositsioon erinevatest allikatest.
Peatükid 40 ja edasi olevat kirjutatud siis,
kui sündmused olid juba kõigile näha.
See on tavanägemus Jesaja raamatu kohta.
Nii räägitakse mitmest Jesajast.
Jesaja raamat ise ehitab oma teoloogilise argumendi sellele,
mida räägib 39. peatükk,
kus Juuda kuningas näitab Paabeli saadikuile
naiivselt oma varandusi.
See aga vihjab selgelt sellele, et Jumala kohtumõistmine
pidi tulema rahva peale hiljem just Paabeli kaudu.
Mõte tõelisest ennustamisest on ülioluline
kogu Jesaja raamatu õpetuse jaoks, selle jumalaõpetuse jaoks.
See on aga elutähtis kogu Uue Testamendi õpetusele
sellest, kes Jumal on ja ei ole.
Kui võtame Jesaja kirja autori, aja ja koha suhtes nägemuse,
et see on kompositsioon,
pole see seisukoht vaid ühe raamatu suhtes,
vaid kaudselt kogu Uue Testamendi ja Piibli jumalaõpetuse suhtes.
Üldteoreetiliste küsimuste puhul, mis moodustavad tänapäeval areeni,
kus liberaalteoloogia end piibliuurimisel ilmutab,
on sellel tohutud tagajärjed.
Neist tõsistest küsimustest sõltub palju enam
kui vaid tehniline info aastaarvude kohta.
- Erimeelsus ei seisne vaid selles, kuidas mõnd Piibli raamatut mõistame,
vaid selles, milline Jumal on olemas ja mida Ta teha suudab.
- Selles asi ongi. Põhiküsimus puudutab jumalaõpetust.
- Kas asi on peamiselt selles, et igaühel on siin oma lähtekoht.
Mõne lähtekoha järgi pole Jumalat, kes ajaloos räägiks ja tegutseks.
Teise lähtekoha järgi usutakse, et on rääkiv ja tegutsev Jumal.
Kui nende lähtekohtade põhjal lähenetakse samale raamatule
ja küsimustele, jõutakse täiesti erinevate tulemusteni.
- See puudutab igasugust inimlikku mõtlemist.
Inimmõtlemine on üldjoones alati vältimatult nn ringtõestuslik.
See algab mõningaist ühel või teisel moel omaksvõetud eeloletustest.
Võime rääkida mingitest presupositsioonidest.
Kõik ülejäänu võtab suuna nende lähtearusaamade järgi.
Selles pole midagi halba, küsimus on vaid selles,
milliste lähtearusaamadega on tegemist.
Peame teadvustama, et igaühel on eelarusaamad.
Tuleb aga vahet teha, millised neist on head või halvad,
õiged või valed.
See ei muuda kõike mõtlemist ühesuguseks massiks,
kus väidame, et mõtlemises sisaldub alati lähtearusaama element.
Vastupidi, see õhutab meid leidma õigeid ja häid lähtearusaamu
ja vältima valesid.
Liberaalteoloogia probleem Piibli uurimises
on valede lähtearusaamade järgimine, mille puhul mõnede teoloogide tehtav
hinnaline piibliuurimuslik töö, mis on täiesti professionaalne,
viib järjepidevalt valede järeldusteni
ja on selles mõttes väärtusetu.
- On väga huvitav, et ajaloo vältel pole ilmnenud fakte
ega tõendeid, mis sunniksid ausa inimese oma arusaamu muutma.
On toimunud vaid muutus selles,
mil moel Jeesusele, Jumalale ja Piiblile lähenetakse.
- Näiteks piibliarheoloogiaga seotud terminid
'minimalism' ja 'maksimalism'.
Minimalistide meelest ei või midagi Piiblis pidada ajalooliselt tõeseks,
kui seda ei kinnita mingi piibliväline allikas.
Maksimalistide meelest tuleb Piiblit pidada ajalooliselt usutavaks seni,
kuni mingi väline allikas selgelt mõnele probleemile osutab.
See olevat sihipärasem ja põhjendatum lähenemisviis.
Uurimisobjekt oleks nagu süütu, kuni see leitakse süüdi olevat,
mitte vastupidi.
Minimalistide nägemuses on sisseehitatud lähtearusaam,
et vaid mingi piibliväline allikas on tõelisem, õigem ja pädevam.
Probleem tekib siis, kui näiteks Pärsia riigi mingi etapi kohta
lihtsalt pole ajaloolisi tõendeid.
Selle meetodi puhul peame alati tõdema,
et kõik samast ajast pärinevad Piibli kirjakohad
on alati ebaajaloolised, kuna meil pole võrdlusmaterjali.
Kuid see on üsna kahtlane lähtearusaam.
Selle omaks võtnud minimalistide tänapäeva piibliuurimustes
kuulutatakse kogu Vana Testament enne sundpagulust kirjeldavat aega,
ehk 5. sajandi keskpaigast edasi, fiktsiooniks.
Polevat olnud Taavetit, Saalomoni ega Aabrahami.
See olevat Pärsia valitsuse aegne mütoloogiline kirjandusteos.
See põhineb minimalistlikul radikalismil.
igaüks võib otsustada, kui meelepärane see talle on.
- Järgmine kord, kui keegi sellist loengut kuuleb,
tasub meeles pidada, et faktide asemel,
mis sunniksid mind oma nägemust muutma,
pean ma mõistma, et siin on lähtearusaamaks oletus,
mille järgi Jumal ei saa rääkida ega imesid teha.
Sel juhul ei saa olla ka Tema konkreetset sõna meile.
- Seda võivad tõdeda isegi mõned konservatiivsed piibliuurijad
oma akadeemilise hariduse raames, pidades seda ülikooli seisukohaks.
Nende meelest peaks Piiblit uurima ateistlike meetoditega,
oletades, et see on mingi neutraalne teaduslik lähenemisviis.
Kuid siin on tegemist tohutu maailmavaatelise joondumusega,
kus järgitakse naturalistlikku maailmavaadet,
mille järgi maailm on suletud süsteem,
kus ei või juhtuda imesid.
See on selge jumalaõpetuslik vaade.
Kui olemasolev on selline, pole see Piibli Jumala loodud.
Kuid see on väga tugev religioosne ja ideoloogiline seisukoht.
Onn tõsine asi väita, et Piiblit tuleb uurida ateistlikult.
- Meie aeg on otsakorral.
Kuidas julgustaksid lõpetuseks inimest Piiblit lugema?
- Julgustaksin Piiblit lugema.
Pole vaja võtta hoiakut,
et tuleb osata igat kohta kohe seletada,
ja kui ei suudeta, tekib paanika.
Loe ja naudi Piiblit, mine kaasa selle vooluga
ja tee endale selgeks selles räägitu sisu.
See hakkab sind vähehaaval ehitama ja su arusaamist kasvatama.
Tasapisi võid hakata lugema ka muud konstruktiivset ajaloolist kirjandust.
Piiblit tasub lugeda ja tutvuda selle sisuga.
- Minagi märkasin kunagi seeläbi, et Jumal ise räägib Piibli kaudu.
- Sellest me ju alustasimegi.
- Aitäh saates osalemast! Õnnistust sinu töösse!
- Aitäh, head vaatajad!
TV7 tööd võib teadupärast toetada, helistades ekraanilolevale numbrile.
Kõne maksab 10 eurot.
Ekraanil näeb ka arveldusarvet ja viitenumbrit,
kui tahad toetust suunata just Piiblikohviku saatele.
Aitäh vaatamast!
Jäägem julgelt Jumala Sõna juurde,
kuna see on korduvalt osutanud, et see on tõsi
ja peab vastu igasugusele kriitikale ning see on Jumala kõne meile.
Õnnistatud nädalat!
Tõlge: Monika Jaaguri