PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime Jaapanist.
Mul on külas kaks kauaaegset Jaapani misjoniäri -
Jorma ja Lea Pihkala.
- Tere tulemast saatesse! - Aitäh.
- Olete olnud Jaapanis mitukümmend aastat.
Miks just sinna läksite? Kuidas selle misjonikutse saite?
Kuidas see juhtus, Lea?
- Sündisin sõja ajal Helsingis. Käisin 5 aastat pühapäevakoolis
kust mulle jäi meelde, et Taevasse ei pääse midagi ebapüha.
See vaevas mind mitu aastat.
Miskipärast ma ei mõistnud, et Jeesus tuli patte andeks andma.
Käisin mitu aastat oma patukoormaga ringi,
kuni ühel päeval, oma elu kõrghetkel,
kui olin vehklemises Soome meistriks tulnud,
kuid mul siiski puudus rahu, sõitsin mopeediga kirikusse,
kus oli õhtupalve, ja seal sündiski ime.
Pastor ütles, et Jeesus on tulnud patuste jaoks.
Mõistsin, et mul on arm pattude andekssaamiseks.
Olin siis 21-aastane.
Kui oma patud andeks sain,
mõistsin, et see on võimas sõnum.
Seda tuleb jagada maailma otsani.
Mõtlesin, et peaksin misjonäriks hakkama.
Töötasin joonistajana, kuid otsustasin ametit vahetada
ja läksin Medkooli. Nii see algaski.
- Miks just Jaapanisse, Jorma?
- 1966. a oli Berliinis Evangeliseerimiskongressil
paar Jaapani pastorit, kes rääkisid misjoni olukorrast Jaapanis.
Tegelesin tol ajal aktiivselt üliõpilasmisjoniga.
Mõlemad pastorid, keda hiljem Jaapanis ka kohtasin,
rääkisid, et Jaapani misjonitöö on äärmiselt raske.
Mõtlesin, et siis see on minu jaoks.
Kui keegi tahab kõiki oma andeid käiku lasta,
on Jaapan just õige koht. Taustal oli muidugi teisigi faktoreid.
Mul oli südamereuma ja veetsin aasta haiglas.
Varem huvitanud troopika tuli ära unustada.
Nii suundusin Jaapanisse, kohtusin nende pastoritega,
ja tõdesin, et see on tõesti äärmiselt raske misjonipõld.
- See on tõesti raske.
Teil ei olnud ilmselt kerge Soomest lahkuda.
Kas teil olid juba siis lapsed või sündisid nad seal?
Teil on kokku 7 last ja 13 lapselast.
Kas nad on kõik Jaapanis sündinud?
- Ei. Kui 1972. aasta jõulude eel 40 aasta eest lahkusime,
oli vanim tütar alla 2-aastane ja kaksikud olid aastased.
Meil oli kolm väikest tütart.
- Ülejäänud sündisid siis Jaapanis.
Mis tunne on tulla väikeste lastega võõrasse kultuuri?
Kuidas sa emana seda kogesid?
- Tegime peamiselt pioneeritööd 4 miljoni elanikuga Shikoku saarel.
Lapsed on üks jõuallikas ja laste kaudu saab kontakte.
Kodu on kiriku algus.
Kõigepealt tulevad inimesed koju, nendega tekivad kontaktid
Hiljem tulevad nad abi paluma ja toovad oma lapsed kohale.
Tol ajal olid väga vaesed olud. Magasime kõik koos väikses toas.
- Kui suur teie elamine oli?
- Meil oli 43-ruutmeetrine majake, kus kirik alguse sai.
Päeva ajal tulid naabrilapsed ja -naised meile.
Rääkisin neile Jumala armastusest, kui nad küsisid, miks me tulime.
Külalislahkus sünnitas lõpuks koguduse.
- Milline vastuvõtt Jaapanis oli? Kuidas jaapanlased suhtuvad,
kui võõramaalased tulevad Jumala armastusest rääkima?
- Esimeses kohas olime ainsad võõramaalased,
nüüd on välismaalasi palju.
Võõramaalaseks olemine on nii kasulik kui kahjulik.
Kasulik selles mõttes, et inimesed on uudishimulikud.
Meie lapsed käisid kohalikus koolis
ja hiljem olime ka algkooli lastevanemate komitee liikmed.
Esindasin seal 6. klassi.
Laste kaudu saime palju kontakte. Lisaks oli uudishimulikkus.
Teisalt on võõramaalasus võõrandav.
Kui me ei saa uude kogudusse jaapanlasi meid aitama ja toetama,
võtab kogudusega samastumine väga kaua aega.
Meil vedas hirmsasti, kuna saime teiselt koguduselt
kolm kohalikku kristlast niiöelda kingiks
ja saime tööd alustada.
- Juba pere eest hoolitsemine oli kindlasti suur töö.
Kas piibliõpetus ja kuulutamine toimus koduses suhtlemisringis,
mitte suurtel koosolekutel?
- Peamiselt kodus jah.
Lastele tegime pühapäevakooli oma väikses toakeses.
Hommikul tõstsin madratsid riiulile ja lapsed täitsid toa.
Korraldasin ka naistekoosolekuid. Jorma õpetas neile Piiblit
ja koos pidasime pühapäevakooli.
Varsti ristisime ka ühe esimese jaapanlanna.
Evangeelium levis laste kaudu kodudesse.
Lastel oli tol ajal palju aega.
- Kui kaua läks aega pärast Jaapanisse jõudmist,
enne kui ristisid esimese jaapanlase?
- Kõigepealt käisime kaks aastat keeltekoolis.
See juhtus tegelikult üsna pea, esimese aasta sügisel.
Ühel naisel oli avastatud vähk ja ta tuli abi otsima.
Õpetasime talle ka ristimisest ning nii ta ristitigi.
Pärast seda tuli Jumala armust välja, et tal polnudki vähki.
Jumal saab inimese vahel ka niiviisi kätte.
- Pöördumine on budismi taustaga jaapanlasele väga suur samm.
Milliseid küsimusi nad kõigepealt teie õpetust kuuldes küsisid?
Millest kodus vestlesite?
- Jaapanlane on inimene nagu meiegi.
Neilegi on tähtsad usaldusväärsed, armastavad sõbrad,
kes nende eest hoolitsevad.
Algul oli see pigem hoolitsussuhe.
Nad ei küsinud algul midagi.
Nad lihtsalt soojendasid end meie väikse kodu soojuses.
Küsiti, miks me sinna tulime ning miks armastame neid
ja hoolitseme nende eest?
Siis sai rääkida Jeesusest ja sellest, et Jumal armastab.
- See pilt esindab nende küsimust. Jaapanlasel on kaks põhiküsimust.
Ka soomlased küsivad neid.
Budistlikus templis üles kasvanud buda munga,
kelle isa ja vanaisa olid olnud budistlikud preestrid,
ning kes nüüd on meie hea sõber ja kristlik pastor,
küsimus keskkooli ajal oli: "Milleks ma elan?"
Teine jaapanlaste küsimus puudutab surmaga seotut.
Süütundeküsimus tuleb palju hiljem.
Munk Matsouka mõtles keskkoolis, mida õppima minna.
Ta ei teadnud mida õppida, kuna ei teadnud, miks ta elab.
Seepärast otsutas ta minna budistlikusse ülikooli,
kus õppis kõigepealt 4 aastat ja jätkas hiljem magistriõpinguid.
Ta oli väga andekas ja tegeles budistliku sõnastikuga.
Ta sai hea stipendiumi Souli, korea budismi uurimiseks.
Seal kohtus ta esimest korda jõulude ajal kristlasi.
Soulis on kõik kohad riste täis, seal on palju kirikuid.
Kogu tuledes linn tähistab jõule. - Ristide tulukesed on punased.
- Üks jaapanlasest sõber kutsus ta kristlikule jõulupeole,
kuna ei tahtnud üksi minna. Nii tuli ta esimest korda kirikusse.
Seal küsis keegi talt, kas ta tahaks Piiblit õppida.
Buda munka huvitab Piibel.
Tal oli Piibel olemas, aga ta polnud seda lugenud.
Ta mõtles, et isegi buda munk peab teadma, mida Piibel kirjutab.
Ja hakkaski Piiblit uurima.
Ta õppis Piiblit kolm kuud ja otsustas, et see pole tema jaoks.
Ta mõistis kolme kuuga, et Piibel räägib inimese patususest.
Kuna ta polnud enda meelest patune,
sest oli väiksest peale järginud Buddha õpetusi,
otsustas ta õpingud lõpetada.
Viimases tunnis pidi ta eelneva kohta referaadi kirjutama.
Teemaks oli Jeesuse esimene jutlus:
Aeg on täis saanud ja Jumala riik on lähedal.
Parandage meelt ja uskuge evangeeliumisse!"
Ta pidi kirjutama meeleparandaja palve.
Ta leidis, et tal pole midagi kirjutada.
Ta otsustas siiski kujutleda, et on patune,
ja kirjutas lõpuks lehekülje täis.
Tal tuli see meeleparandaja palve ette lugeda.
Ta olevat olnud tänulik, et sai poodiumile toetuda,
sest kui ta hakkas palvet lugema:
"Jumal, ma pole sind tundnud. Olen käinud omi teid,
pööranud sulle selja jne ...", hakkasid tal pisarad voolama
ja ihu värisema.
Kui ta 'aamen' ütles, täitis teda kirjeldamatu rahu.
Ta oli kohtunud Jeesusega.
- Ta mõistis, et see on tõde.
- Jah. Jeesus tuli tema ellu.
Tol hetkel mõistis ta, et elab selle Jeesuse jaoks.
Ta leidis elu mõtte.
Hiljem õppis ta Jaapanis pastoriks ja sõidab nüüd mööda Jaapanit ringi.
Ta on endiselt meie hea sõber.
- Lisaks Sõna kuulutamisele pidite ka pere eest hoolitsema.
Kuidas lapsed võõras kultuuris hakkama saavad?
Kas see oli kerge? Kas nad leidsid sõpru?
Täna on teie lapsed edukad täiskasvanud
ja töötavad vastutusrikastes ametites.
Kuidas neil võõras keelekeskkonnas elu kujunes?
- Lapsed õpivad keele väga kiiresti ära.
Olime Soomes puhkusel
ja Sampo õppis poole aastaga keele nii selgeks,
et kui Jaapanisse naasime, läks ta seal esimesse klassi
ilma igasuguste probleemideta.
Laste kohanemine sõltub vanemate kohanemisest.
Kui vanemail on hea olla, nad kogevad seda Jumala plaani
ja kutsena, tunneb lapski end selles kodus turvaliselt.
Lapsed leiavad loomulikul teel lasteaiast ja koolist sõpru.
Meil oli ka pühapäevakool ja käis palju külalisi.
- Kas jaapanlased lasid oma lapsi kristlikku pühapäevakooli?
- Jah. Sest lastel polnud tol ajal eriti palju tegevust.
See oli vaene maapiirkond.
Meie väiksesse tuppa kogunes vahel isegi 30 last,
kes istusid pühapäevakoolis üksteise kõrval patjadel.
- Seal kuulsid nad ka esimest korda Jeesusest ja Taevaisast.
- Jah. Sellele eelnes juba varasem sõprus.
Kõigepealt käisid nad meie juures mängimas
ja sõbrunesid meie lastega. Mõned olid meil hommikust õhtuni.
Meil oli küll kitsas, aga tore.
- Sellest sai alguse kogudus, mis eksisteerib veel tänagi.
Kuidas neil läheb?
- Seal on kohalik pastor ja töötajad ning koguduse vanemad.
Kogudus on üldjoontes isemajandav. Neil on oma kirikuhoone,
mis on küll vihma käes aja jooksul vananenud,
ning nad vajaksid uuemat ja suuremat.
Algaastatel kasutasime palju filmievangeliseerimist.
Hiljem kontserte ja koosolekuid. Toimus ka matku ja laagreid.
Peamiselt oli see siiski individuaalne töö inimesega.
Kui jõuame ühe inimeseni, saame ühenduse ka tema perega.
Jaapanis tuleb mõelda inimesele perekonnaliikmena.
See on väga perekeskne kultuur. Nad ei ole üksikisikute ühiskond.
Kogudus jätkab tööd.
- Kuidas suhtub ühiskond jaapanlase usule tulemisele
ja hakkab kristlasena elama? Kas ta satub surve alla?
- Ma ei usu, et mingit erilist survet avaldataks.
Teame muidugi mõningaid, kelle suguvõsa neid hülgas.
Kuid nad võivad ta hiljem pere rüppe tagasi võtta,
kui märkavad, kuivõrd armastust ja sõprust tulvil ta kristlasena on.
Ma ei ole suuremat survet kohanud.
Kui misjonäripere ja kogudus armastuses teenivad,
pannakse seda ühiskonnas tähele.
- Teid kuulates tekib tunne, et misjonitöö Jaapanis on võimalik.
Meil valitseb mõtteviis, et see on nii raske ja väljakutsuv.
Sajad miljonid inimesed kolivad tänapäeval välismaale.
Võõra kultuuri keskele sattumine on tavaline.
Seal on võimalik lapsi kasvatada ja pereelu elada
ning evangeeliumi kuulutada.
Kas tahaksite inimesi misjonitööle julgustada?
- Misjonitööl on muidugi ka omad raskused.
Jaapani keel on väga raske, samuti ka kultuuribarjäär.
Võtab 7 aastat, enne kui inimesed oma hingeasju rääkima tulevad,
enne kui nad mõistavad, et neid mõistetakse.
Meil on plahvatuslik evangeelium. See tõesti päästab inimesi.
- Sõltumata kultuurist ja keelest.
- Just. Evangeeliumis on vägi. See võib aga kaua aega võtta.
Too buda munk mõistis kolme kuuga, mõnel teisel võtab aasta.
Viimasel ajal olen tõlkinud jaapanlaste tunnistusi ja näib,
et inimene hakkab mõistma keskmiselt 2,5 aastaga, milles asi.
Meil on ka näide inimesest, kellega kohtusime 37 aasta eest
ja kes ristiti alles aasta tagasi.
Kannatlikkust on vaja.
Kui armastad inimesi, märkad, et saad Jaapanist nii häid sõpru,
et igatsed sinna väga tagasi, et neid taas kohata.
Lähed armastama jaapanlasi ja märkad, et armastatakse sind.
- Kui jaapanlane leiab Kristuse ja hakkab ise usku levitama,
siis keele- ja kultuuribarjäär kaob. Kas siis läheb töö kergemini?
- See on kindlasti eesmärgiks, kuid kergem see tingimata pole.
Jaapanlased on rahvas, kes kardab kõige enam üksteist.
- Kas veel rohkem kui soomlased? - Jah.
Üllatavalt paljud jaapanlased on välismaal usklikuks saanud,
kui nad pole enam ümbritseva inimesekartuse mõju all.
Läänemaailm on palju vabam.
- Kui pikkade aastate järel Soome tulite,
mis mulje Soome teile jättis?
- See oli suur kultuurišokk.
Elasime 4 miljoni elanikuga saarel 17 aastat
ja käisime selle aja sees vaid kaks korda Soomes,
kuna meil oli suur pere ja misjoniühendusel vähe raha.
Kui Soome tulime ja asusime elama Kuopiosse,
kus olid meid teele saatnud sõbrad, ja kui lapsed kooli läksid,
sai terve pere kultuurišoki.
Elu korrusmajas oli uus. Pojad jäid korruste vahel lifti kinni
võtmed kadusid ära ja meid peeti põgenikeks.
Küsiti, kas oskan saunas käituda.
Kui seal midagi katki oli,
siis lõhkusid selle kindlasti meie poisid.
Koolis oli raske. Koolikultuur oli erinev.
Lapsed kannatasid ja kogu pere oli šokis.
Ühe lapsega juhtus ka väga suur õnnetus.
Ta pääses siiski eluga ja on tänagi elus.
Naasmine oli väga raske.
- Naasmine oli raskem kui lahkumine?
- Märkimisväärselt raskem.
See on ilmselt suur solvang soomlastele,
kui ütlen, et kodumaale tulek oli nii raske.
- See on hea meeldetuletus, et me ei elaks liiga suletud elu.
Väljas on suur maailm ja enamik elab teistsuguses kultuuris.
- Lastel polnud meie pere kõrval mingisugust Soome tausta.
Neil oli kohanemine eriti raske. See oli raske ka meile,
kuna Soome, kuhu saabusime, erines sellest, kust lahkusime.
Soome rahvas on 40 aastaga suure muutuse läbi teinud.
- Kuna tunnen mõningaid teie lapsi, tean, et nad on täna edukad
ja töötavad tähtsates ametites.
Saateaeg on kahjuks otsakorral. Rääkisime täna misjonitööst.
Öelge lõpetuseks lühidalt midagi julgustuseks inimesele,
kes kaalub misjonitööle minekut.
- Tasub minna. Kui ei saa minemata olla, siis mine.
Aga kui lähed, siis Jumal kutsub sind.
Ta on iga päev sinuga ega hülga ega jäta sind.
Tema on su jõuallikas. Püha Vaim juhib ja annab jõudu.
Püha Vaim on see, kes jaapanlaste südames töötab.
- Aitäh, et saates oma pikast Jaapani-tööst rääkisite.
Jorma läheb sinna taas appi,
kuna mõned nooremad misjonärid tulevad ära.
Õnnistust teie tööle!
Aitäh vaatamast!
Kui Jumal kutsub sind, hakka tegutsema ja küsi julgelt,
äkki peaksid sinagi kuhugi minema.
Kuskil peab igal juhul elama, ütles üks misjonär.
Jumal juhatagu ja õnnistagu sind!
Kohtumiseni nädala pärast Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri