CAFÉ BIBELN
Välkommen till Café Bibeln.
I dag gästas jag av Pia och René Rendic. Välkomna! - Tack.
- Vi ska tala om äktenskapsarbete, familjearbete.
Kärt barn har många namn.
Det handlar om verktyg och stöd för att parrelationen ska må bra.
Och genom det även familjen. Vad fick er att söka er -
till den sortens arbete?
Det var på grund av vår egen äktenskapskris.
Vi hade hamnat i ett läge där skilsmässa eller -
något annat radikalt måste ske.
Så vi åkte på läger och fick hjälp där.
Sedan ville vi dela med oss av det positiva vi fått.
- Vad var det för läger?
Vi åkte på Namikas äktenskapsläger som anordnas på sommaren.
- NMKY... (KFUM) - Ja.
Fortsättningsläger finns numera också på hösten och våren.
Lägren hittar man på sidan parempiavioliitto.fi.
Ni åkte för att ni behövde akut hjälp. Fick ni det?
Vi fick verktyg. Konkreta metoder för att börja -
bearbeta vårt eget äktenskap.
Men enbart verktyg räcker inte om viljan saknas.
Man måste förändras. Om man är på väg mot en katastrof -
måste någon vrida på ratten.
Helst bör båda vara med på det.
Så här i efterhand, vad var svårast att förändra?
För oss var det nog ärligheten.
Vi måste vara uppriktiga om allt: det förgångna, framtiden och nuet.
Vår relation hade ända från början överskyggats av oärlighet.
Så det var som att mötas på nytt?
Inte mötas på nytt utan för första gången.
Vi hade inte kunnat mötas på grund av oärligheten.
Jag fick bli förälskad på nytt. Eller för första gången.
Kan du utveckla det? Bli förälskad för första gången, -
mötas för första gången. Vad menar du med det?
Om du bygger äktenskapet på en oärlig grund -
eller om osanningar och smussel funnits med ända från början, -
då har du aldrig på riktigt mött din partner.
Förändringen är stor när man börjar vara ärlig och berätta allt.
Alla lik rensas ur garderoben.
Friheten i relationen det ger, vilket även vi kände...
Det var som att möta Rene för första gången.
Plötsligt när det inte fanns några hemligheter mellan oss -
blev vi vansinnigt nyförälskade. Efter sju års äktenskap var det -
som att sväva omkring med rosa glasögon.
Betyder oärlighet att man inte öppnar sig helt eller -
betyder det rent av otrohet och sådant?
För oss var det båda delarna. Men för många par är det säkert -
det ena eller det andra. Ofta tror man att det inte är -
så farligt att inte öppna sig. Men det är det.
För då möts man inte på riktigt och då börjar distansen öka.
- Ja och man går ständigt och tänker: -
"Kommer hon att få reda på det någon gång?"
Det kan gälla småsaker, det behöver inte vara så dramatiskt -
som otrohet eller liknande utan till exempel vad jag drömmer om.
Kan man inte dela det är man ensam om sin längtan.
Den andre är alltid lite på avstånd.
Men var det inte skrämmande att öppna sig?
För man blir ju sårbar.
Men om den andre inte hänger med när jag öppnat mig?
Ja, det påverkade säkert att jag själv blivit troende.
Jesus blev förebilden när det gäller att förlåta.
Jag insåg att jag fått förlåtelse för så mycket att -
jag nog kunde förlåta någon annan.
Jag ville vara ärlig och ha ett rent samvete.
Det låter ju jättebra. Men vad var det -
på äktenskapslägret som gav hjälp att öppna sig?
Vad gör man där rent konkret?
Ni åkte dit med era fyra barn. Vad gör man där?
Det inleds med föreläsningar i ämnet.
Sedan delar man in sig i grupper på max åtta personer.
I grupperna delar man erfarenheter.
Många, särskilt män, fasar för det.
"Aldrig att jag tänker berätta om mitt liv och min relation!"
Men i regel säger samma män efteråt: -
"Jättehäftigt! Jag visste inte att andra har samma problem."
Syftet med gruppen är att förstå att man inte är ensam i träsket.
Alla par har ganska lika grundproblem.
Och man har försökt sätta samman grupperna...
Ofta slumpar det sig så att det finns något annat par eller -
en person man kan relatera till. När någon man synkar med -
berättar något, då vill man säga: "Jag vet. Det hände mig också."
"Har ni varit med om samma sak?"
Det är liksom... och barnen...
Det är ju intensivt så barnen har sitt eget program.
Oavsett om du åker på ett vecko- eller helgläger.
Någon tar hand om barnen så du behöver inte tänka på dem.
Då kan, då måste, du fokusera på din partner.
Du kan inte gömma dig bakom barnen.
Det är en riktigt bra helhetslösning.
Så ni rekommenderar dessa läger till alla?
Ja, har man problem så får man hjälp där.
Har man inga problem än får man förebyggande hjälp.
Jag tänkte just fråga om det här med att öppna sig.
Är det inte läskigt när man har problem -
att dessutom prata om det i grupp?
Det är väl så att man gör så mycket man vill?
Att ingen tvingas till någonting? - Ja.
- Nej, man tvingar ingen. Man kan sitta tyst.
Det är nästan alltid några som pratar mer medan andra lyssnar mest.
Men det är naturligt.
Vi återkommer till lägren i slutet men -
några saker till. Ni har betonat öppenheten.
Anser ni att den bör vara gränslös?
Måste man berätta allt? Om jag på tåget tänker att: -
"Den där typen ser väldigt trevlig ut."
Ska jag springa hem och berätta det då?
- Nej, jag tycker inte att man behöver redovisa sina tankar men -
vi har märkt att grundregeln är att det alltför ofta lärs ut att -
om man varit otrogen så räcker det att reda ut det med Gud.
Jag tycker det är struntprat. För erkänner du inte -
för din partner kommer det alltid att finnas emellan er.
Även om det inte är någon stor grej, -
låt säga att du blivit förtjust i någon på jobbet.
Så länge du håller det inom dig finns frestelsen kvar och -
och du fortsätter mata den. Men så fort du berättar -
för din partner förlorar den -
på sätt och vis... - Makten försvinner.
- Precis, den förlorar makten över mig när partnern får veta.
Saken finns inte kvar på samma sätt. - Tåget var ett bra exempel.
Att man ser en trevlig person behöver man inte nödvändigtvis berätta om.
Men börjar du åka med samma tåg varje dag för att -
få kontakt med den personen, då bör man fundera.
Kan det vara så att man inte vågar berätta -
av rädsla för att bli övergiven?
"Har du gjort det så är det slut!"
Nyligen läste jag om ett par, -
kanske var det ett extremt exempel men -
det hade visat sig att den ene varit otrogen -
medan de sällskapade för 40 år sedan och -
nu ville mannen absolut skiljas. För något som hände för 40 år sedan.
Ett extremt exempel kanske men i princip kan man vara rädd.
"Jag kan inte berätta för hon tål inte höra det."
I det exemplet har bottnen gått ur relationen på något sätt.
Den andre kan känna att "Vi har levt i en lögn i 40 år."
Nyckeln för att komma ur det är kommunikation.
Att man kan samtala lugnt om saken -
utan att det leder till anklagelser: "Du ska jämt... det är ditt fel..."
Att man använder verktygen och pratar om sakfrågan -
istället för dra in svärmödrar och svärfäder i grälet.
- Här inverkade det att jag själv hade funnit tron.
Man såg att man själv också syndat.
Bara för att den andre gjort något -
är man inte utan skuld och felfri själv.
Det är ju lättare för oss kristna.
Vi är ju dåliga människor så det är lättare att förlåta.
Men det är ju aldrig lätt. Rädslan finns alltid.
Och det lönar sig knappast att plötsligt, -
efter det här programmet, kasta ur sig: "Förresten, för 10 år sedan..."
Trygg miljö och att man behärskar verktygen...
Det finns också parstödjare man kan prata med, själavårdare och -
ren äktenskapsverksamhet inom församlingarna.
Man måste inte lösa problemen ensam -
men att ta hjälp betyder inte att man hamnar på rätt spår direkt.
Det kräver efterarbete. Egentligen är det då det börjar.
Har lögnen varat i 40 år kan man få rensa i 40 år efteråt.
Det kan ta lång tid.
Om någon erkänner något sådant, uppstår det då en rädsla för att -
det ska hända igen eller fortsätta?
- Så var det för oss. Jag var länge rädd för att bli sviken igen.
Men då handlar det återigen om öppenhet.
När tankarna börjar snurra och man inbillar sig saker men -
om man vågar möta varandra öppet igen...
När jag sade till Rene att jag var rädd att det skulle upprepas, -
då lättade det för mig.
Det finns också bra knep.
Ett kanske absurt exempel som fungerade för oss -
var att Rene sms:ade mig varje dag: -
"Jag lämnar dig inte i dag heller."
Det kändes knäppt men det var en daglig försäkran om att -
Rene inte skulle lämna mig och till slut -
återvände tilliten och tryggheten.
Sådana här saker pratas det inte mycket om överhuvudtaget -
och ännu mindre i kristna kretsar.
Ändå är det smärtsamma saker som också är väldigt vanliga.
Tråkigt nog, måste jag säga. Idealet vore ju att -
troheten skulle vara fullständig och alltid närvarande.
Men vad anser ni om tanken att -
"om relationen fungerar så är man inte otrogen"? Är det så?
Det vore lätt för oss nu att säga att det stämmer.
Är man öppen och kommunikationen fungerar på riktigt -
så är i alla fall tröskeln mycket högre för man vill inte...
Jag vill i alla fall inte till något pris förstöra det vi har.
Men å andra sidan kan tillfället göra tjuven ibland.
Men även då tänker jag -
att det ändå borde vara huvudet som avgör vid de tillfällena.
Människan borde ha... Jag anser att människan inte är något djur.
Det är inte drifterna som styr oss, utan förståndet.
Parrelationen kanske fungerar men -
man kan ha något inom sig själv.
En stor del av parproblemen är individproblem som inte -
beror på relationen utan man måste fixa sig själv på något vis.
Det kan göra en mer benägen till sådant beteende.
Det är en annan dimension i det hela.
Ibland är problemen personliga, som du säger.
Ett stort problem är till exempel pornografin.
Det är ju egentligen inte ett relationsproblem utan -
ett personligt problem för den som fastnat i det.
Ja och det är förknippat med hemlighetsmakeri, skam och -
utestängande av den andre.
Grundorsaken till att man dras till sådana saker måste lösas och -
det har nödvändigtvis inget med parrelationen att göra.
I sådana fall är det viktigare att behandla sig själv.
Hela sig själv genom terapi eller på annat sätt.
Först därefter kan man börja vårda relationen ordentligt.
Vad säger ni om jag säger att det finns problem -
som måste lösas inom relationen?
De kan inte lösas ensam, de måste lösas tillsammans.
Sedan finns det också individuella problem som du nämnde Rene.
Personliga problem som inte kan lösas med någon annans hjälp.
Man måste själv liksom ställa sig inför Gud och hitta...
Man kan få hjälp av terapi men man måste först bearbeta det själv.
- Ja och vid personliga problem är det bra att påpeka -
att man inte får göra sin äkta hälft till terapeut.
Den rollen tillhör terapeuten. Det är bra att partnern är -
informerad om att jag har problem och behöver hjälp.
Sedan kan man söka hjälp tillsammans -
och inte bara kasta över ansvaret på partnern -
och förvänta sig att det ska kännas bättre.
- Det belastar äktenskapet för det finns rent personliga problem -
som handlar om incest, sexuellt utnyttjande och annat.
Så tuffa saker att man inte kan lämpa över bördan på sin partner -
utan det måste lösas på annat sätt.
- Menar du att man måste få behandling -
på annat sätt men att man kan berätta om hur man har det?
- Ja visst. Man måste berätta varför man går i terapi -
och förklara att mitt beteende i relationen just nu -
inte beror på dig utan på något jag tidigare utsatts för.
Så den andre är medveten om det. Annars går det dåliga måendet lätt -
ut över partnern som tror att det är hans fel.
Okej. Tron då -
som är väldigt viktig för er båda? Det har vi gjort ett program om.
Men hur är det när det gäller denna fråga?
Du nämnde att det var betydelsefullt för dig, Rene.
Men Pia, hur påverkar tron relationen?
Jag tycker att den ökar tilliten.
Och liksom för Rene, en stor upptäckt för mig var att...
Jag beskyllde Rene för våra problem väldigt länge.
"Du gjorde det och det." "Du beter dig si och så."
Och att mitt beteende var hans fel.
Men när relationen till Gud började fungera -
insåg jag att jag var precis lika syndig och att -
jag har gjort lika onda, ja, rent av värre saker.
Så jag har ingen rätt att säga att du har behandlat mig illa.
Det gav rätt proportioner.
När man fattar att man själv är precis lika syndig -
blir det väldigt lätt att förlåta den andre -
för jag kan inte längre försvara mig.
Vad säger ni om uttrycket: "Vårt förhållande bara tog slut."
"Jag får inte ut något av det längre. Vi är som döda för varandra."?
Så uttrycker man sig ju ofta när man ska skiljas.
Vad säger ni om en sådan situation?
Alltså, äktenskapet är ju faktiskt en viljehandling.
Det finns bättre och sämre stunder.
Vill man inte jobba för det och inte har -
bestämt sig för att hålla ihop så gör man inte det heller.
Det krävs vilja i de svåra stunderna.
Det är frestande att sticka ut med kompisarna när hon "är sån där" -
istället för att prata om varför du är det eller vad felet är.
Jag tror även att det påverkar att folk är så individualistiska i dag.
Det finns en hedonistisk inställning.
"Jag har rätt att bara njuta här och nu."
Jag har sett att det påverkar äktenskapen.
Så fort det inte är kul längre ger man upp och -
börjar om med det roliga med någon annan.
Folk saknar tålamod att möta problem.
Men det är först när äktenskapet nått smärtgränsen -
som man kan börja växa.
- Och så har mäns och kvinnors livsbanor -
faser som går i olika cykler. Det är ju också något som...
När mannen är mitt i sin "hjältefas" då vill kvinnan bygga bo.
Och när han börjar lugna ner sig och barnen flyger ut, -
upplever hon ett pånyttvaknande. Man korsar varandras vägar.
Vet man inte det är det svårt att förhålla sig.
"Varför ska hon på danskurser hela tiden? Jag vill bara vila."
Man måste få det att synka.
När det gäller barnen... Det är så klart omvälvande för dem och -
av långtgående betydelse att föräldrarna håller ihop.
Men hur påverkar tron fostrandet av barnen? Ni har fyra barn.
Jag ser det som så att människan har flera kall.
Det första kallet är att vara någons dotter eller son.
Det andra är att vara någons äkta hälft.
På samma sätt är föräldraskapet ett kall.
För mig innebär det att jag får tjäna mina barn.
Jag får tjäna något som Gud anförtrott mig.
Det ger saken ett helt nytt perspektiv.
Speciellt när jag inte orkar mer och sammanbrottet är nära.
Då tänker jag på att Gud har gett mig de här barnen -
och min plikt och glädje är att tjäna och fostra dem.
Har du som kristen även kallelsen att vara mor? - Ja.
Inte bara att sitta och prisa Gud?
Precis. Jag anser att det är en av de viktigaste kallelserna.
- Vad säger Rene?
Instämmer med föregående talare. Jag har inte varit mor, däremot far.
Jobbet tog all min tid innan jag blev troende.
Jag åker innan barnen vaknar och är hemma en timme innan de somnar.
Den timmen räcker inte för att skapa en relation till barnen, -
för att de ska se hurdan deras pappa är.
Nu när mitt liv förändrats radikalt vad gäller tidsanvändningen -
märks det att relationen till barnen är helt annorlunda.
Man har tid att umgås med dem och -
vara hemma när de är vakna och pigga.
- Barn uppfattar ju inte tid på samma sätt som en vuxen.
Men ett barn märker om föräldrarna inte ger det tid och -
tror att det inte är viktigt för föräldrarna.
Det bör man alltid tänka på och något vi har strävat efter.
Att ge barnen tid. Inte bara så kallad "kvalitetstid", -
ett vanligt uttryck i dag men som jag anser inte har något värde.
Tid är att vara närvarande i vardagen och möta barnet på riktigt.
Det känns helt galet när man läser om ny forskning som visar att -
fäder i exempelvis USA i genomsnitt ger sina barn -
en minuts fokuserad uppmärksamhet om dagen.
Okej. Vår tid håller på att ta slut.
Det är ett mycket intressant och viktigt ämne.
Vad skulle ni säga till någon som säger: -
"Jag är nu i ett sådant skede att..." För ni har ju själva varit -
i det läget där allt rasar, det fungerar inte.
Man funderar på om man ska gå i dag eller imorgon.
Vad skulle ni vilja tillägga?
Att hjälp finns. Man behöver inte vara ensam med sina problem.
Det finns olika äktenskapsstödjande verksamheter.
Och att ärlighet gör ont när man måste erkänna och prata om något.
Men oärlighet dödar relationen helt säkert.
- Och i det läget har man väl inget att förlora?
Då kan man väl pröva den vägen också.
"Jag vill vara ärlig mot dig. Jag vill försöka."
Ja och även det andliga perspektivet. Att Gud gett oss äktenskapet-
som gåva och välsignelse och som skydd för familjelivet.
Vill jag avstå från det som Gud i sin vishet gett?
Tack Pia och Rene Rendic för att ni var med i programmet och -
berättade om ert familjeliv och, vågar jag säga så här: -
ingöt hopp i oss alla.
Tack kära tittare. Det var svåra och gripande ämnen.
Lätt kan det sannerligen inte vara för någon -
när två människor ska tillbringa sina liv tillsammans.
Det går inte att undvika friktion och svårigheter.
Men som vi hörde erbjuds det hjälp.
Både uppifrån och från sidan.
Jag skulle vilja uppmuntra särskilt dig som befinner dig -
i ett läge där du inte vet hur du ska ta dig framåt: -
Ge inte upp än. Berätta ärligt för Gud, -
ropa på hjälp och om möjligt, -
sök er tillsammans till läger och annat.
- Vad var det för adress du nämnde? - parempiavioliitto.fi
Se om där finns en väg framåt.
Välsignad vare din vecka. Vi ses igen i Café Bibeln.
Stöd Himlen TV7! I Sverige: Korsets stöd, PG 97572-2
I Finland: Ristin Tuki ry, ref. 8507 FI40 1112 3000 3427 89
Översättning: Marita Hallgren Himlen TV7