CAFÉ BIBELN
Välkommen till Café Bibeln.
Ett spännande par är här i dag.
Vi pratar om hur man finner tron -
och hur man får kallelsen till missionsarbete.
Välkommen Pia och Rene Rendic.
- Tack. - Tack.
Hur gick det till när ni började intressera er för trosfrågor?
Många lever ju utan att tron har någon relevans alls.
Hur började det för er?
Jag hade en troende moster som pratade med mig om tro och sådant.
Som tolvåring utvecklade jag en fruktansvärd helvetesskräck.
Jag grubblade på var människor som inte tror hamnar.
För om de som tror på Gud kommer till himlen...
Så jag började ta reda på mer. Jag skrev ett brev till Gideoniterna.
Kontaktuppgifterna fanns i en Bibel jag fått när de besökte min skola.
Jag fick ett jättelångt svar och utifrån det tänkte jag...
- Så det var ingen som skrämde dig?
Nej, tvärtom. Min mosters undervisning var väldigt positiv.
Jag tror att människor har en naturlig vetskap om -
att det finns två alternativ. Att det är inbyggt i oss.
Du då, Rene? Hur började ditt intresse?
- För mig var det lite annorlunda.
Egentligen blev jag mer intresserad först i vuxen ålder.
Jag hade väl funderat lite som barn och kände till bibelberättelserna.
Men min inställning var att intelligens löser alla problem.
Jag hade också en viss relation till Jesus.
Jag visste att Han fanns, att Han var en historisk person -
som nog sagt och skrivit bra saker.
Så på min 30-årsdag hamnade jag -
på ett andligt möte med bibelundervisning.
Man gick igenom den historiske Jesus och läraren slängde ur sig: -
"Frågan är inte om du tror att Jesus funnits för det kan jag bevisa.
Frågan är om du tror på att Han dog för dina synder och regerar i himlen?
Att Han skaffat försoning för dig?"
Den frågan brottades jag med.
Jag trodde det räckte att jag vet att Jesus funnits.
Det tog ett år innan jag vågade ta steget -
och be Jesus komma in i mitt liv.
Förändras allt då genast?
- Nej. Eller vad säger du?
Jo. Mitt liv förändrades när jag som tolvåring tog beslutet.
Då började jag aktivt gå i församlingen.
Min familj var inte troende så de blev chockade och gjorde motstånd.
"Måste du verkligen gå på gudstjänst klockan 10 på morgonen?"
Men jag kände en trygghet där och det gav mig byggstenar till mitt liv.
- Förblev tron central i ditt liv ända sedan du var tolv år?
Nej det gjorde den inte.
Jag hade inga vuxna i min närhet som stöttade mig.
Jag gav upp tron när jag var ung och hade mycket problem.
Tron försvann och jag levde verkligen ett icke-kristet liv.
Men bönen fanns hela tiden kvar i bakgrunden.
När det blev riktigt jobbigt vände jag mig till Gud.
Du hade i praktiken gett upp och du hade inte blivit troende än.
Vad fick er att gå på ett andligt möte och lyssna på bibelundervisning?
Det var något mystiskt. Alla andra planer gick i stöpet, -
äktenskapet hade krisat en del -
och vi... Jag minns inte riktigt men -
vi tittade i tidningen efter något kul att göra.
Plötsligt såg jag något intressant. "Vi går dit."
Det råkade vara en av världens mest kända bibellärare -
som vi då inte alls kände till.
Efteråt har jag också undrat hur vi hamnade där.
Tanken var att gå på restaurang, bio, umgås med vänner.
Som man gör när man firar 30-årsdag.
Så plötsligt är man på ett kulturhus och lyssnar på bibelundervisning.
Det var nog lika konstigt som hur vi hamnade på -
förberedande missionskurs innan Rene ens blivit troende.
Jag såg en annons i tidningen och kände att vi borde gå dit.
"Okej", sade Rene. Väl där undrade han över det ständiga välsignandet...
Alla var så vänliga. Det var annorlunda, en kulturchock för mig.
- Kände du dig utanför för att du inte var troende än?
Nej. Jag blev väldigt väl mottagen.
Det var aldrig: "Vad gör han här? Han hör ju inte till oss."
Utan snarare: "Kul att du också kom!"
Folk frågade uppriktigt: "Hur är det med dig?"
"Vem pratar du med? Jag känner ju inte ens dig?" tänkte jag.
Det var annorlunda.
Folk frågar ofta: "Vad är det som egentligen ska hända med mig?"
Eller: "I princip tror jag väl."
Hur skulle ni förklara det för någon som säger: -
"Jag ber när det kniper. Ibland kollar jag i Bibeln och går i kyrkan.
Men är det något mer jag borde..?"
Vad är det? Vad säger du Pia?
Jag anser att det måste uppstå en personlig relation till Jesus.
På något sätt räcker det inte... Tron blir helt annorlunda då.
Som att bokstavstro blir till en levande tro -
när relationen till Gud uppstår.
- Jag har själv funderat...
Det syns mest utifrån - eller det borde göra det.
För mig handlade det om förändrade prioriteringar.
Vad som är viktigt att lägga ner tid på.
Jobbet och karriären hade ju kommit främst.
Att prestera så mycket som möjligt i arbetslivet.
Plötsligt började man umgås allt mer med familjen.
Det var inte längre en uppoffring utan något jag prioriterade.
Det var små steg, inte att man direkt sade: -
"Nu ska det bli mindre tid på jobbet -
och mer i pulkabacken med barnen som gäller."
Det var en lång process. När man ställdes inför ett val...
Innan jag blev troende, om jag hade ett viktigt möte -
när Pia och barnen var sjuka -
då försökte vi fixa barnvakt så jag kunde åka till jobbet.
Men sedan jag blev troende stannar jag hemma.
Det är där jag behövs mest.
Nu har vi den situationen i Finland -
att allt blir allt världsligare. Det har varit så en längre tid.
Så när vi talar om tro kan någon undra vad vi egentligen tror på?
Så när till exempel du Rene blev troende.
Vad är det du tror på då?
Jag tror på Jesu löfte att genom Honom kommer man till himmelriket.
Och inte på något annat sätt.
Det var egentligen befriande för kristendomen är -
en annorlunda religion på så sätt att frälsningen ingår i tron.
Du behöver inte utföra eller prestera något mer.
Folk har förstås frågat: "Vad får du göra och inte göra?"
Men det handlar snarare om vad jag vill göra.
Inställningen förändras. Man upplever inte gränser och förbud -
utan snarare hjärtats längtan efter att sakta få förändras.
Men framförallt tror jag på att Jesus redan gjort allt.
Enda sättet jag kan påverka min frälsning är genom att tro på Jesus.
- Pia, du nämnde att ni hade problem som alla andra.
I äktenskapet bland annat. Löste sig allt när Rene blev troende?
Du var ju redan troende. Allt flöt på fint efter det, eller?
Nej. Det är inget magiskt trick. Men vi har upplevt -
att det ger väldigt mycket.
Bibeln talar om "den tretvinnade tråden".
Vi har upplevt det precis så. Att det inte bara är Rene och jag -
i äktenskapet utan även Gud. Och av Gud får man mycket.
För oss innebar det att kunna förlåta varandra -
och avstå från sin rätt till hämnd. Att förlåta villkorslöst.
Det andra viktiga för oss var att vi fick en gemensam bön.
Det har varit en enorm krafttillgång att kunna be tillsammans -
och uppleva att Gud är med oss i denna relation -
och bär bördorna tillsammans med oss och åt oss.
Ni hade såklart vänner omkring er.
Hur förhöll de sig till att ni blev troende?
Det varierade. Som IT-kille mejlade jag såklart alla.
Vissa raderade mig säkert från sina sändlistor -
när jag berättade om kursändringen i mitt liv.
Men de bästa vännerna är kvar.
- Blev det någon positiv respons? - Snarare ilska.
- Å andra sidan fanns ju andra. Som en av mina bästa vänner -
som då inte var troende men som ett år senare -
också tog emot Jesus i sitt liv. För henne var det mest avgörande -
att hon sett hur dramatiskt vårt liv förändrades.
Hur vårt äktenskap räddades och hur annorlunda vi blev.
Det var en skön bekräftelse på hur Gud faktiskt verkar.
Ja. Och att vi kan vittna om det genom hur vi lever våra liv.
Vi måste inte säga något. Om vi bara lever vårt liv -
såsom vi blir vägledda att göra.
Istället för att predika: "Gör så här! Gör bot!"
Vi är som vi är och undrar någon varför så kan vi berätta.
Ni nämnde att redan innan ni blev troende -
blev ni intresserade av missionsarbete. Var kom det ifrån?
När jag som tolvåring blev troende -
fick jag också en väldigt stark känsla -
att jag skulle bli missionär. Jag var helt säker på det -
men tyckte det var konstigt att inte veta vart Gud ville skicka mig.
Den tanken har levt kvar inom mig sedan dess.
När min tro förnyades och även Rene blev troende -
bad jag och fick i en syn ett klart besked från Gud.
Att jag skulle jobba med flickor och särskilt kvinnor.
Jag tror det bottnar i att jag själv varit väldigt trasig.
Och den tröst och läkning man själv fått från Gud vill man dela.
Hjälpa andra genom den trösten.
Du hade ju varit utomlands, i Ryssland och på andra ställen.
Men vad... Hur kom du på att du ville åka?
Som äkta par är det ju trevligt om båda åker tillsammans.
Jag kan inte komma på en enskild anledning.
Jag har upplevt att dörrar har öppnats av sig själva -
när tiden varit inne. Och som sagt hade jag ju jobbat -
med internationella projekt så det kändes naturligt.
Men jag funderade på vad Gud behövde mig till.
Jag är ju en IT-snubbe.
Jag kan inte predika och jag är ingen barnsjuksköterska.
Man åker ju oftast som präst eller sjuksköterska.
Ja, det är de två.
När vi sökte till kursen visste vi inget -
om uppdraget eller platsen vi skulle hamna på.
Vi var helt öppna och förlitade oss på bönen.
Men när vi blivit uttagna krisade jag.
Var detta rätt? Hur skulle Gud kunna ha någon användning av mig?
Men när vi börjat på kursen och jag brottades med detta -
uppenbarades plötsligt uppgiften. Det behövdes en IT-kunnig -
till mediemissionen och uppdragsbeskrivningen stämde exakt -
med hur jag skulle ha formulerat den -
om jag hade hittat på ett nytt jobb åt mig.
Då visste jag att Gud hade vetat vilka kvalifikationer jag måste ha.
Hela min tidigare arbetslivshistoria ledde fram till detta uppdrag.
"Exakt detta måste du ha innan du åker."
Så bra att hamna inom sitt eget kompetensområde.
Du då Pia? Du är förskollärare och snart klar med dina teologistudier.
Fick du klarhet över uppgiften på samma sätt?
- Jag krisade nog också. Särskilt när vi fått veta att vi skulle till Cypern.
Jag undrade vad jag skulle göra där. Fast inom mig visste jag -
att jag skulle jobba med prostituerade.
Sedan fick jag veta att mycket av den trafficking som sker i Europa -
går via Cypern. Det kändes som att Gud skickar oss till -
själva knutpunkten där vi verkligen kan nå offren för människohandeln.
Många vet inget om missionsarbete.
Vad innebär det i praktiken?
Vart går man och vad ska man göra för att bli missionär?
Jag tycker det viktigaste är att vara närvarande och vara sig själv.
Man behöver inte vara någon supermänniska -
men ha tillit till att Gud har nytta av dig precis som du är -
och på den plats där du är. Lita på att uppgiften är -
dimensionerad efter din förmåga och de aktuella behoven.
Och missionsfältet finns ju överallt.
Inte bara på Cypern eller någonstans i Afrika.
Det är här och nu, där man råkar befinna sig.
På jobbet eller där man utövar sin hobby.
Som jag sade förut kan man vittna genom sitt eget liv -
och har man speciella förmågor så finns möjligheter.
Internet är fullt av möjligheter att missionera.
Man behöver inte ens resa sig från soffan hemma.
Min bild av att man måste vara präst eller sjuksköterska -
och åka till bushen i Afrika innan man kan börja missionera -
den stämmer inte. Man kan börja direkt.
Gud öppnar dörrar och leder folk till dig när du är redo.
Kändes det någonsin så som du tänkte om ditt yrke fast -
om er som personer? "Ska jag missionera för folk vid jordens gräns?"
På kursen när jag just blivit troende var min första tanke: -
"Jag tänker då inte berätta om Jesus! Jag kan sätta upp tält men -
jag duger inte till att berätta." Sedan gick jag en evangelistkurs.
Där övade jag på det men jag insåg att min kallelse är -
att möjliggöra det för andra. Jag måste inte själv vittna.
Jag behöver inte vara talaren. Jag kan se till att talaren hörs.
Det passar mig. Jag ser också att mediemissionsjobbet på SAT-7 -
handlar just om att möjliggöra att budskapet når fram.
- Nu har ni gjort något unikt -
som kanske bara några tusen finländare får vara med om.
Nämligen att studera Bibeln. Ni har varit på bibelkurs i Ryttylä.
Vad har det gett er att få daglig undervisning om Bibeln?
Det har varit en otrolig möjlighet. Just att mitt i ett hektiskt liv -
där prestation är det som räknas -
har det varit underbart att stanna upp och fokusera på Ordet.
Kunskaper också förstås. Att i lugn och ro få sätta sig in i -
Gamla Testamentet som för de flesta är mindre bekant än Nya Testamentet.
Men även att få vårda sin gudsrelation på ett nytt sätt.
Att sätta av tid för den. Det har varit som att vila inför Gud.
- Ja. Just möjligheten att stilla sig och ägna tid åt att läsa Bibeln.
Det är en väldigt ovanlig situation.
Som Pia sade har man alltid bråttom någonstans.
Man läser ju hemma men plötsligt säger någon: -
"Du får ägna ett år eller en månad bara åt Ordet."
Det får en att stanna upp. Plus att där finns andra likasinnade.
Det kan vara en missionskurs eller bibelkurs -
där man är villig att ta sig tid att lära sig och ta emot Ordet varje dag.
Folk har många uppfattningar om vad Bibeln är för bok.
Har något överraskat när ni på allvar stannat upp och tittat i den -
under vägledning av människor som har som yrke att studera den?
Så har något överraskat er?
Ja, alltså...som IT-människa är jag van vid att program måste uppdateras.
Och det ställs krav på att även Bibeln måste det.
Men version 1.0 fungerar förvånansvärt bra.
Så den behöver inte uppdateras - även om frestelsen kan vara stor.
Så det är en relevant och aktuell text för oss?
- Fortfarande, ja. Den behöver inte...
Texten funkar som den är utan att överanalysera den.
- Och vad säger du, Pia? - Personligen tänker jag att -
människor är sig lika genom tiderna. Och oberoende av tidpunkt -
talar Bibeln till oss om samma saker. Det är ganska häftigt.
Att den talar till oss likväl som till folk för 500 år sedan.
Om någon skulle säga: "Visst, det är jättefint -
att ni har funnit detta och vill fördjupa er i Bibeln -
men varför i hela friden vill ni åka till världens ände -
för att förmedla budskapet?" Vad svarar ni då?
För att ingen människa ska hamna i helvetet.
När jag blivit troende var jag själv rädd -
för mina många icke-troende vänners skull.
"Tänk om de hamnar i helvetet!"
Jag bestämde mig för att åtminstone berätta vad jag själv tror på.
Så kan de göra sitt val. Det är en sak mellan dem och Gud -
men om de hamnar i helvetet för att jag inte berättade -
skulle det inte kännas bra. Jag var tvungen att förmedla det.
Då får jag frid. "Jag har gjort mitt -
nu är det upp till Gud och de här personerna."
Och du Pia ville förmedla det goda du själv fått.
Finns det två sidor i detta? Å ena sidan kärleken man får. Guds godhet.
Å andra sidan allvaret i det. Att folk måste få höra.
Javisst. Och båda behövs, lagen och evangeliet.
- Och vart ska ni åka?
Vi åker till Cypern och arbetar med mediemission för SAT-7.
Det är en satellitkanal som sänder program -
riktade främst till Mellanöstern och Nordafrika.
De finns även på internet och når därmed olika invandrargrupper.
SAT-7. Har de full frihet att sända -
även till muslimska länder och arabländer?
Ja. De har funnits i 16 år.
Deras inriktning är att göra lokala produktioner.
I Turkiet görs programmen av turkar, i Egypten av egyptier och så vidare.
Alla får program på sitt eget språk, producerade av lokalt folk.
Plus att attityden är att inte attackera andra religioner.
Istället berättar man hur vi kristna ser på aktuella ämnen.
Det är väldigt allkristet och -
finansieras gemensamt av flera samfund.
Det möjliggör denna samverkan och verksamhet.
Alla tycker att det är helt okej att de finns där.
Ni är ju en familj med fyra barn. Det är ett stort projekt att åka.
Ni får avstå från att ha en fast bostad i Finland -
för att åka iväg. Är du rädd Pia?
Nej. Jag tycker det är en förmån och jag är väldigt tacksam -
för att vi har möjlighet att göra det här.
Själva avståendet är kanske det man tänker mest på.
"Hur blir det om jag avstår från det här?" Det är nog då tron prövas mest.
Kan jag avstå från detta innan jag vet vad som väntar?
För oss var det en välsignelse att kunna avstå från -
jobb, hus och allt som hindrade oss från att resa.
Inget kändes omöjligt att avstå från.
Trots att både destination och uppgift var okända. Vi förtröstade.
Rädslan fanns nog med i bilden i just den fasen.
Huset såldes och vi sade upp oss. På något sätt var det...
Men efteråt var känslan av befrielse helt enorm.
Så underbart att vara helt fri -
från alla normala påtvingade samhällsplikter.
Härligt att ni är entusiastiska. Man kan läsa om ert arbete och -
hela processen på lahetystyo.com.
Där kan man följa er. Jag önskar er Guds välsignelse.
Tack även till er kära tittare för att ni var med.
Gå till lahetystyo.com och se vad som finns där.
Och kom ihåg Pia och Rene och barnen i era böner.
Även alla andra som ska, eller har åkt, till jordens alla hörn.
Uppgiften för oss som stannar i Finland är att stötta och be.
Vi kan också fråga oss själva: -
"Är min plats här eller bör jag åka?"
Oavsett så är vi inkluderade i Guds plan.
Välsignelse över din vecka. Vi ses igen.
Tack.
Stöd Himlen TV7! I Sverige: Korsets stöd, PG 97572-2
I Finland: Ristin Tuki ry, ref. 8507 Konto: FI40 1112 3000 3427 89
Översättning: Marita Hallgren Himlen TV7