PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime ülitähtsal teemal kõigi kristlaste jaoks -
liberaalteoloogiast.
Mis see on? Miks see on ohtlik? Miks peab kristlane seda vältima?
Minu külaliseks on teoloogiadoktor ja dotsent Juha Ahvio.
- Tere tulemast! - Aitäh.
Juha juhatab Patmose misjoniseltsis teadusosakonda.
- Avaldasid äsja uue raamatu "Kuhu lähed Soome Siion?"
Ründad siin julgelt liberaalteoloogiat.
Mis on liberaalteoloogia? Mida see tähendab?
- Ajaloolise, täpsema määratluse järgi on see teoloogia,
mis alates valgustusajastust püüab kohandada kristlust
kaasaegsesse maailma.
Hakati harrastama kristlikku teoloogiat modernse,
filosoofilise epistemoloogia põhjal.
Näiteks Immanuel Kanti ja Hegeli töö tulemusel
varasem epistemoloogia muutus.
Paljud ülikoolide filosoofid Friedrich Shleiermacheri juhtimisel
18. sajandi lõpul, ja 19. sajandi esimesel poolel
Albrecht Ritschli juhtimisel, püüdsid säilitada kristlust ja usku,
kuid tõlgendasid need ümber, kaasaja inimesele mõistetavamaks.
On näha, et neil oli hea kavatsus.
Shleiermacher tahtis kaitsta kristlust tollase mõistuseteoloogia eest,
kuid tema Kanti epistemoloogial põhinev lahendus leidis,
et kristlus ei ole enam teadmine ega puhas eetika,
vaid mingi sõltuvustunne millestki;
inimene oma inimsuses kogeb sõltuvust millestki endast suuremast.
- Ümbertõlgendamine on siin ilmselt keskne asi?
- Jah. Küsimus on selles, millise rõhuasetusega seda tehti.
Ritschli kaldus eetikasse.
Kanti ideoloogia järgi oli võimatu Jumala ja metafüüsika kohta
midagi teada ja tema filosoofias rõhutati eetikat.
Ritschli järgi seisnes kristlus õiges käitumises ja väärtustes,
rõhutati Jumala riigi ehitamist.
Mõlemad lahendused tähendasid, et varem kristluse keskmes olnud
traditsioonilise Jumala käsitluse ja dogmaatika koht muutus.
Nii muutus vältimatult ka kristluse sisu.
Liberaalteoloogia mõjutas kirikus oluliselt arusaama,
kuidas kristlane peab mõtlema ja käituma.
- Sõna 'liberaalne' on 'konservatiivse' vastand.
Kust need pärinevad ja mida tähendavad?
- 'Liberaalne' lähtub sõnast 'liber' ehk 'vabadus'.
See kannab mõtet vabadusest nii poliitikas kui teoloogias.
Sellest aspektist vaadates püütakse vabaneda vanematest
protestantlikest lähtekohtadest. Räägitakse uus-protestantismist,
mis siinkohal tähendab liberaalteoloogiat.
Piibli seisukohast püütakse vabaneda sellistest traditsioonilistest,
piibellikest lähtekohtadest, nagu klassikaline kristlus neid mõistis.
Teise lähenemise järgi esindab liberaalteoloogia
ülikriitilist hoiakut Piiblisse Jumala Sõnana.
See on teatud rusikareegel, et liberaalteoloogia
oli ka traditsioonilise kriitika ja autoriteedi mõiste vastu.
Seegi lähtub Kanti filosoofiast, mille järgi kaasaegne inimene
kasvas välja traditsioonilistest käsitlustest -
traditsioon, kiriklik autoriteet, Piibel Jumala sõna autoriteedina.
Piiblil polnud traditsioonilist Jumala ilmutuse positsiooni.
See on teatud mäss autoriteedi vastu.
- Konservatiiv tähendab siis vastupidist?
- Jah. Konservatiiv püüab säilitada.
Teoloogilises mõttes püüab konservatiiv säilitada
klassikalist kristlust ja selle vana, protestantlikku sisu.
See põhines Piiblil Jumala Sõna ja Jumala ülima autoriteedi normina.
Teoloogia tuum on õpetuses Jumalast: Jumal ilmutas ennast ise.
- Vana kiriku usutunnistustes, mida leiab ka lauluraamatute lõpust,
nagu Apostellik usutunnistus ning Nikaia ja Atanasiuse usutunnistused,
öeldakse põhimõtteliselt, et kui sa ei usu neid asju piibellikult,
ei saa sa päästetud.
- Jah. Piibli teoloogiline keel ja usutunnistused
on lühidad kokkuvõtted Piiblist. Need pole väljamõeldised.
Kirikuisad ja vanad teoloogid harrastasid tugevat,
Piiblil põhinevat eksegeetikat.
Nende usutunnistused olid Piibli õpetuse kokkuvõtted.
Usuväited tähendavad mingeid tõelauseid.
See on teoloogiline realism. Teoloogiline keel tähendab midagi,
kui räägitakse inimesest, Jumalast või maailmast.
Neil on väljaspool asetsev pidepunkt mingis reaalsuses.
Tänase liberaalteoloogia järgi võib usutunnistuste sõnavormid säilitada,
kuid nendest keeleliselt arusaamine on otsustavalt muutunud.
Nii on muutunud ka neist sisuline arusaamine.
- See võib olla tavainimese jaoks segadusttekitav.
Liberaalteoloog räägib sama keelt, loeb altaril usutunnistust
kõikvõimsast Jumalast taeva ja maa loojana.
Kuid ta ei mõtle nende sõnadega, et selline Jumal tegelikult olemas on,
et Ta on tegelikult saatnud oma Poja ja tegelikult Piiblis rääkinud.
Tavamõtlemise järgi võiks seda petmiseks nimetada.
- Tavausklik võib tõesti nii mõelda.
- Ja ta ei eksigi eriti palju.
- Just. Näiteks kiriklikes ametites jutlustavad preestrid ja õpetajad
kuulutavad matustel, et Jeesus äratab inimese viimsepäeval üles.
Siin räägitakse tõesti ihulikust ülestõusmisest.
Kirikuõpetajad pühenduvad ametivandega teatud õpetusi
ja tõlgendusi järgima.
Vanu traditsioone ei saa meelevaldselt tõlgendada.
Mõni võib mõelda, et sama vanne kehtib ka kantslis
ja teistes pastoraalsetes ülesannetes.
Vastuolu on siin selles, et antud ametis olev isik teab,
et tal on antud teemast radikaalselt erinevad mõtted
kui keskmisel tema jutluste kuulajal või pastoraalülesannete jälgijal.
Tekivad pinged, kui ei selgitata, et on mingid vastuolud.
Asi pole nii lihtne.
- Koguduse tavaliige teeb targalt, kui küsib kahtluste korral,
mida jutlustaja reaalselt mõtleb.
Me ei sõima siin kedagi. See arutelu on väga avalik.
Soome kuulsaima teoloogi Heikki Räisäse oma usutunnistus
avaldati hiljuti ajakirjanduses, kus ta eitas surmajärgset elu.
Tal võib viia läbi kirikutalitusi, mis ei tähenda,
et ta neis kasutatavaid sõnu reaalse tõena võtaks.
- Kui teoloogid, kirikuõpetajad ja teised mingites teoloogilistes,
filosoofilistes ja usuküsimustes teisiti mõtlevad,
pole selles midagi skandaalset. Igaüks võib mõelda, kuidas tahab.
Probleem tekib siis, kui küsida: mis on kristlik?
Milline õpetus ja teoloogia sobib konteksti,
mida avalikult ja ametlikes kirikudokumentides seostatakse
klassikalise kristlusega?
Kui minu isiklikud veendumused sellega enam ei ühti
ja pean põhjendatuks väita, et traditsiooniline vaatenurk
pole enam õigustatud, kas mul tasub siis jätkata ametis,
mis rajaneb ametlikult veendumustel, mida mina ekslikuks pean?
Loogiline oleks siirduda konteksti, mis põhineb minu maailmavaatel.
Miks peab kristluse silte kleepima vägisi mõtetele,
mis ei sobi kokku traditsiooniliste, klassikaliste kristlike ideedega?
Mõte klassikalisest kristlusest ja vanadest usutunnistustest
pole tänapäeva konservatiivide väljamõeldis.
Seda on võimalik ajalooliselt ja sümboolikate põhjal tõestada.
Need pole subjektiivsed leiutised, vaid avalik, tõestatav teave.
Kristluse silti ei saa millele tahes külge kleepida.
Need, kes tahavad siduda end klassikalise kristlusega,
tegutsevad sellele pühendunud valdkondades.
Teiste seisukohtade esindajail on võimalik mujal tegutseda.
Selles pole midagi skandaalset.
Peab lihtsalt selgus olema, mida toetatakse ja mõeldakse.
Peame mõistma, et kristluse kontekstis ei saa esitleda
ega harrastada mis tahes käsitlusi Jumalast ja Kristusest.
- Kohe räägime, mida need kõik tähendavad.
Põhimõtteliselt võiks öelda, et tavalisel kirikumaksumaksjal
on õigus oletada, et kantslisseisja usub ka ise seda, mida õpetab,
ja mida ta on ametivandega lubanud järgida.
See oleks tavaloogika järgi õiglane.
- Nii kaua, kuni Kirikuseaduses eksisteerib usutunnistusparagrahv.
Ilma selleta oleks olukord teine.
Kui meil on tahke, mis usuvad, et traditsiooniline kristlus,
millele viitab usutunnistusparagrahv ja klassikalised usutunnistused,
enam tänapäeva inimesele ei sobi, võiks nad Kirikunõukogus ette panna,
et kiriku usutunnistuslik alus muudetaks ja see paragrahv kaotataks.
See oleks palju ausam.
Siis poleks konservatiividel enam seaduslikku õigust
nõuda kirikus kodukohaõigust.
Kuni selleks on teoloogia ja kirikuseaduse põhjal seaduslik alus,
on ka nn kiriklikel konservatiividel tänases kirikus suurem kodukohaõigus
kui nn radikaalsetel liberaalidel, kes viitavad teatud halduslikele
ja juriidilistele otsustele.
Needki on seaduslikud, kuna kirik on need teinud.
Probleem tekib siis, kui kirik on teinud otsuse,
mis on vastuolus Kirikuseaduses seisva usutunnistusega.
Kas kirik võib teha otsuseid, mis viivad iseendaga vastuollu?
Kui tahetakse välja selgitada, kes selle poleemika alustas,
jõuamegi sinna, et algusest peale on tehtud kirikupoliitilisi otsuseid,
mis on vastuolus kiriku usutunnistusliku alusega.
See laheneks, kui usutunnistusparagrahv kaotataks.
Keegi seda eriti ei propageeri.
See on ehk liiga radikaalne samm.
- Tegelikult on ju asi selles, mis on tõsi.
Ajaloo aspektist, mida sinagi oled uurinud ja raamatus käsitled,
ei leitud äkitselt mingeid fakte, mille valguses pidi õpetusi muutma.
See oli filosoofiline protsess.
- Just. Tõde selgub filosoofia ja epistemioloogia kaudu.
Kanti mõtlemises toimus nn Koperniku pööre.
Varem arvati, et subjekt teab midagi välismaailma kohta.
Pärast pööret peetakse seda suhet liikuvaks.
ehk subjekt määratleb ka oma teadmiste objekti.
Teoloogia objektiks polnudki enam Jumal,
vaid inimene - see, kes teab.
Pärast seda on liberaalteoloogid veendunud,
et Piibel ei saa olla eksimatu Jumala ilmutus;
Immanuel Kanti epistemoloogia on aga eksimatu tõde.
- Kui see oleks ekslik, võiks ju eelneva juurde naasta.
- Kõik keskendub sellele, kui pädev oli põhijäreldus,
milleni Kant kunagi jõudis? See pole sugugi ilma aukudeta.
Filsoofiline debatt jätkub pärast Kantigi.
Tema sõna pole epistemoloogias viimane.
Naiivne on leida uus nn Kanti pööre ja kuulutada,
et metafüüsika ja usk Jumalasse lõppes teoloogilise realismi raames
1788. aastal Kanti raamatu ilmumisega.
See on naiivne ja ignorantne.
Realistliku teadmise poolt võib tänagi argumente esitleda;
see debatt pole lõppenud.
Filosoofiliselt pole juhtunud midagi tõeliselt realistlikku,
mis sunniks meid vägisi ajaloolist kristlust hülgama.
- Rääkimata sellest, et oleks leitud midagi arheoloogilist
või teaduslikku.
- Leiud pigem kinnitavad ajaloolist piiblikäsitlust.
Sajanditega on seda toetavate tõendite hulk pigem kasvanud.
- Vahel öeldakse, et teoloogiat õppides tutvuti Piibliga
ja leiti midagi, mis sundis oma veendumustest loobuma.
Oled 20 aastat professionaalselt Piiblit uurinud.
Mida inimesed silmas peavad, kui seda väidavad?
- Ka mainitud Heikki Räisäst käsitlevas artiklis viidati sellele
ja seda on viimastel aastakümnetel tihti korratud,
et Räisäse mõju on keskne, kuna ta on kirjutanud
algteadmiste õpikuid, näiteks "Kuidas Piiblist õigesti aru saada?"
Seda käsitletakse teoloogiaõpingute 1. - 2. aastal;
see on Piibli uurimise aluseks
ja juhatab sisse eksegeetika.
Raamatusse on koondatud evangeeliumidest
ja teistest Piibli raamatutest teatud kohti,
kus evangelistide lood sama teemat käsitledes erinevad.
Esitletakse ka juhtumeid,
kus mingid Vana ja Uue Testamendi arvud ei ühti.
Ta järeldab, et need arvukad näited tõendavad Piibli ekslikkust.
Raamat pole aastakümneid kestnud rahvusvahelise teadustöö tulemus,
mille põhjal võib väita, et on leitud midagi uut
ja Piibel ei saa olla enam sama, mida seni on 1900 aastat usutud.
Need on lihtsad tähelepanekud, mida võib märgata iga Piiblilugeja.
Juba kirikuisad märkasid neid, tegelesid nendega,
ja neile on läbi aegade antud erinevaid seletusi.
Selles ilmingus pole midagi uut.
Mõned paistavad kohtuvat sellega õpiku vormis nagu esimest korda;
see on paljude meelest lõplik sõna ja Piibel on vigu täis.
Konservatiivne kristlaskond on nii rahvalikus
kui akadeemilises versioonis andnud neile küsimustele sajandeid
vägagi pädevaid vastuseid.
Debatt pole lõppenud ühe algõpetusliku õpikuga.
See on ilmselt ainus raamat, mida paljud on antud teemal lugenud,
ja sellele on antud suur kaal. On koomiline,
et ametliku versiooni järgi sunnivad süvitsi õpitud teoloogia
ja tehnilised teadmised niiviisi mõtlema.
Tegelikult on asi selles, et noil isikuil pole olnud võimalust
loetut kriitiliselt analüüsida.
Nad on omandanud teatud loosungliku hoiaku
ja kujundanud selle põhjal oma mõtlemist.
Selle algarusaama põhjal tehakse isegi teoloogilisi teadustöid.
Võtmeküsimuseks on - kas see algarusaam on õige?
On see ainus võimalik?
Konservatiivse käsitluse järgi on maailm täis kompetentset, tõsist,
konservatiivset teoloogiat, ülikooliteoloogiat, ajalugu,
filosoofiat, loodusteadust jne, mis ei näita,
et piibliskeptiline mõtlemine oleks ainus võimalik. Vastupidi.
- Tundub, et ühed suhtuvad kriitiliselt Piiblisse,
teised suhtuvad kriitiliselt Piiblit kummutada püüdvatesse teooriatesse.
Saateaeg on jälle lõpukorral.
Oled aastakümneid Piiblit uurinud.
Mis sind kõige rohkem veenab, et see on Jumala Sõna sinule?
- Piibli tõestus iseenda kohta, Piibli terviklugu
ja sealt lähtuv pilt Jumalast.
Jeesus ütles: Mina olen tõde.
Jumala Sõna kohta öeldakse: Minu sõnad on tõde.
See on Jumala Sõna tunnistus iseenda kohta.
Piibel on armu tööriist. Selle kaudu töötab Püha Vaim.
Usupuhastaja Kalvin ütles:
Vaim tunnistab Piibli kohta, et see on Jumala Sõna.
Kristuse Vaim tunnistab Kristuse Sõnast.
Kolmainu Jumal annab enda eest oma Sõnas kõrgeima tunnistuse.
Lisaks võib öelda, et loodusteadus, arheoloogia
ja ajalugu harmoniseeruvad sellega.
Peamine põhjendus lähtub Jumala Sõnast endast.
- Ja selle vastased väited lükatakse ümber.
- Jah. Vastuväidetele pakutakse täiesti mõistlikke lahendusi.
- Aitäh saates osalemast.
Soovitan soojalt sinu raamatut "Kuhu lähed Soome Siion?"
Räägid, et Soome kontekstis on liberaalteoloogia eest juba hoiatanud
filosoofia- ja teoloogiadoktor Uuras Saarnivaara,
kes koos kuulsa Rootsi teoloogi David Hedegårdiga
neid teemasid käsitles.
Minagi õppisin kunagi Saarnivaara juures.
Koondasid siia selle arutelu ajaloo, käigu ja seisu Soome kirikus,
ning räägid raamatu lõpus, kui tungivalt Piibel õhutab meid
Jumala Sõnas püsima ja sellest kinni hoidma.
Aitäh, head vaatajad!
Liberaalteoloogia mõju kristlikes kirikutes on tohutu.
Selle juuri uurides, nagu teeme veel ka järgmises saates,
ei leia me midagi, mille pärast peaksime loobuma
Jumala Sõna täielikust usaldusväärsusest.
Praegusel dramaatilisel ajal on oluline
Jumala Sõnast kinni hoida ja seda rõõmuga tunnistada.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri