PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Kristlastena näeme ja kuuleme tihti palju negatiivset.
See pole aga tervikpilt.
Peame meeles pidama kõike head, mida Jumal meie ajal teeb,
ja võimalusi, mida Ta meile andnud on.
Sellest täna räägimegi Pasi Turusega.
- Tere tulemast saatesse! - Aitäh.
- Oled teoloog ja toimetaja ning varemgi saates osalenud.
Töötad endiselt misjoniühenduses Patmos.
Oled viimasel ajal kõnelenud sellest, et me ei saa piirata oma silmapiiri.
Võimalik, et mõni Soome kristlane arvab, et keegi enam ei usu
ja kuskil midagi ei toimu. See aga pole ilmselt tervikpilt?
- Jah. Näeme asju ehk läbi "makaroni",
kuna meie vaatenurk esindab Soome debatte ja seda,
mis kirikuringkondades toimub, kuidas kaheldakse
Piibli usaldusväärsuses jms, ja kuidas kirikuskäijate arv väheneb.
See ei peegelda tervikpilti maailmas.
Olen tahtnud meenutada, et kui vaatame Soome tegelikkusest
veidi kaugemale, märkame nii ajaliselt, ajalooliselt
kui geograafiliselt, et kristlusel läheb paremini kui kunagi varem.
Loen sissejuhatuseks tsitaadi, mis ilmus ajalehes Suomen Kuvalehti
2007. aastal Kalevi Virtase artiklis "Lõunas kasvab uus usk."
Tahtsin artikli kohe pärast lugemist tallele panna,
kuna seal oli meie aja kohta täiesti uus vaatenurk.
Loen mõned kakted.
Kõigepealt on siin kõigile tuttav masendav tegelikkus Euroopast.
"Maailma mandreist on Euroopa ainus, kus kristlaste arv väheneb
ja usu tähendus kahaneb." Hea uudis on aga see, et
"kõigil teistel mandritel liigub areng vastupidises suunas.
Lõunas kasvab uus kristlaskond," kirjutab Virtanen.
"Elame keset revolutsiooni. Kristlaskonna raskuskese
liigub lõunasse ja levib kõikjale maailma.
Selle vaimsed väeallikad on usk otsesesse Püha Vaimu juhatusse
ja otsene usk Piiblisõnasse. Lõuna kirikute vaimuelu võtmeks on
piibellikkus, müstilisus ja terve moraalne elu.
Lõuna kirikute argipäeva kuuluvad prohveteerimine, usuga tervendamine,
vaimude väljaajamine ning usk unedesse ja nägemustesse.
Jumal elab ja räägib täna. Ta juhib minu elu täna.
Ta kuuleb palveid ja teeb imesid." Ta võtab oma artikli kokku nii:
"2005. aastal oli selliseid kristlasi 427 miljonit,
2025. on neid hinnanguliselt 616 000 miljonit
ehk ligi 20% kõigist kristlastest."
See annab teise perspektiivi.
Maailmas käib vaimne ärkamine, mis ei ületa Soome tegelikkuses
tingimata uudistekünnist. Meil räägitakse,
kas peaks olema vähem või rohkem usuõpetust jms.
Pealkirjadesse pääseb mõni Soome teoloog,
kes ütleb, et Piibel pole enam Jumala Sõna.
Põnev on see, et seal, kus teeb revolutsiooni uus usk,
on sõnum vastupidine.
Seal, kus loobutakse Piiblist kui Jumala Sõnast, kirik kuivetub;
seal, kus veel usutakse, et Piibel on Jumala Sõna
ja Jumal tegutseb meie keskel, kirikud kasvavad.
Sinu ajalehes "Uusi tie" oli hiljuti Hanna Salomäe artikkel
tema kogemusest Aafrikas, kuidas kirik oli rahvast täis
ja ülistus oli võimas. Olin temaga nõus.
Seal maailmajaos kogetakse tõeliselt elavat kristlust
ja hoitakse Piiblist kinni.
- Naaseme nende suurepäraste vaadete juurde veidi hiljem.
Kuidas on lood sisuga?
Kas kristlus on ka sisuliselt täna tugevam?
Kas tõendeid kristluse paika- pidavusest on täna rohkem või vähem?
- On mitmeid valdkondi, kus tõendeid on kogunenud
kristluse ja evangeeliumi kasuks. Seegi unustatakse tihti ära.
Üks näide on piiblimaade arheoloogia.
Mul on riiulis Londoni Briti Muuseumi raamat,
mis räägib neil näitusel olevaist aardeist.
Raamatu "The Bible in the British Museum" sissejuhatuses
ütleb T. C. Mitchell, et 18. sajandil põhines piiblimaailma teave
üksnes Piiblil ja teistel kirjalikel allikatel.
Tol ajal tuli moodi Piiblis kahtlemine ja ajaloolis-kriitiline Piibli-kriitika.
Tavatseti öelda, et kuna meil pole mingeid Piibli-väliseid allikaid,
tuleb Piiblis kahelda.
Mitchell'i sõnul valitses 1759. a, kui muuseum avati, selline olukord.
18. sajandi teisel pool kasvas akadeemiline piibliuurimine,
kuid see toimus peaaegu eranditult tugitoolis.
Uuriti Piibli raamatuid ja spekuleeriti erakluses.
19. sajandil saabus revolutsioon piiblimaailma puudutavas teabes.
Mitchell näitab, kuidas eri riikides avastatud arheoloogilised leiud
kinnitasid Piiblis leiduvaid isikuid, sündmusi jms.
Enne seda rajaneti vaid Piiblis leiduvale ajaloolisele infole.
See on tõeline revolutsioon Piiblitundmises.
Piibliarheoloogia läkski liikvele alles 19. sajandil.
Näiteks üks maailma tunnustatumaid arheolooge Kenneth Kitchen
kritiseerib oma raamatus Vana Testamendi usaldusväärsuse kohta
Vana Testamendi allika teooria arendajat Julius Wellhausen'it,
kes jagas Moosese raamatud nelja erineva allika vahel.
Seda teooriat on hiljem mitu korda ümber tehtud.
Wellhausen näis oma allikais äärmiselt veendununa,
kuigi ta polnud kordagi Pühal maal käinud.
Tal polnud mingid kogemust ega nägemust kohapealt.
19. sajandist alates on tehtud arvukaid leide.
Ma ei ole arheoloog, kuid kristlase, piibliõpetaja ja toimetajana
tahan neid tutvustada, ja minu lemmikuteks on
loendamatud pitserileiud Iisraelis.
Vaataja küll ei näe, aga see pitser siin pärineb
Iisraeli kuningate ajast ja sellel on iidne tekst:
kuulub kirjur Berakyahu'le, Neerija pojale.
Jeremija 36 ütleb:
"Siis Jeremija kutsus Baaruki (Berakyahu), Neerija poja;
ja Baaruk kirjutas rullraamatusse Jeremija suust kõik Issanda sõnad,
mis ta oli temale rääkinud."
Baaruk, Neerija poeg - täpselt sama isik.
Ajakirja Biblical Archeology Review on pitseril näha ka sõrmejälg.
On tore mõelda, et see võib olla Baaruki sõrmejälg.
- Võiksime öelda, et meil on olemas Jeremija sekretäri pitser.
- Jah. Pitsereid on arvukalt. Üks neist kuulus ka Iisebelile.
Neil on erinevaid tekste.
Mõne aasta eest kirjutati ajalehes The Jerusalem Post pitserist kirjaga:
Nebosarseki õukonnapealik, mis langeb kokku
Jeremija raamatu 39. ptk 3. salmiga.
Mitmed Piiblis mainitud nimed on leitud kivisse raiutuina -
mainitakse Taaveti koda jms.
Need teadmised Iisraeli kuningate ajast
kasvasid plahvatuslikult 19. sajandil.
Mis puudutab piiblitundmist arheoloogia valguses,
oleme täna paremal positsioonil kui kunagi varem.
- Kui enne 19. sajandit oli 2 sõpra, kellest üks uskus Piiblit ja teine ei,
võis mitteusklik öelda, et usklikul pole mingeid tõendeid
Piiblis kirjutatu kohta.
Kui usklik oleks võinud pakkuda 10 või 100 tõendit selle kohta,
et Piiblis kirjeldatu on ka väljaspool Piiblit olemas
ning tõendab, et Piibel oli ajas ja kohas täpselt õige.
See oleks olnud imeline. Nüüd on see aga võimalik.
- Meil on rohkesti tõendeid.
Üks põnevamaid on ka kruusikild iidsest Gati linnast,
millel seisab nimi Koljat.
Meil pole võimalik kontrollida, kas kruus kuulus
just tollele Koljatile, kelle Taavet tappis.
Kuid kokku langevad linn ja selle suur sangar Koljat,
kelle kohta loeme, et Taavet tappis Gat'ist pärit Koljati.
Kuigi leidude põhjal ei saa öelda, et mingi Piibli sündmus
on täpselt nii sündinud, näitavad need,
et Piibel räägib tegelikest asjadest, inimestest ja kohtadest,
mis on esinenud tõelises ajaloos, mitte väljamõeldud Keskmaal
kääbikute seas vms. Need teadmised on tunduvalt kasvanud.
Näiteks Jeesuse kohtuniku ülempreester Kaifase luukirst,
mis leiti Jeruusalemmast 1994. a, või Pilaatuse nimi,
mis leiti 1961. aastal Kaisareast - Pontius Pilatus, Juuda prokuraator.
Piiblis kirjeldatud nimed ja kohad on tõelised.
- Rõhutan, et tol ajal, kui neid leide veel polnud,
võis mõni piiblilugeja kahelda Goljati nimelise isiku
ja Gati linna olemasolus.
Nüüd on leitud Gat ja seal elas Goljat.
Kuigi see pole sama Goljat, kuigi selleks on suur võimalus,
peab see olema keegi märkimisväärne tegelane.
- See toetab Piibli lugu, et see räägib tõelisest inimesest,
kes on jätnud ajaloos jäljed maha.
Õpime ka seda, et inimesed, kes uskusid Piiblit varem,
kui ei olnud veel piibliväliseid tõendeid,
uskusid õigesti.
Vaatamata sellele, et neid irvitati ja haritlaste sõnul ei tasunud uskuda,
kuna väljaspoolt Piiblit ei leidunud mingeid tõendeid.
Nimetan seda "apartheid-uurimiseks", kus Piibel visatakse
tõendusmaterjalide seast välja, kui muid näiteid pole.
Nagu Lõuna-Aafrikas - meil on pealtnägijateta mõrv,
kuigi meil on siin üks mustanahaline. Aga pole pealtnägijaid.
Sarnaselt - kui meil on vaid Piibel, siis pole meil mingeid tõendeid.
Piibel on ise tõendusmaterjal.
Seetõttu võib kristlane end turvaliselt tunda -
isegi kui ei leita piibliväliseid tõendeid võib Piiblit siiski uskuda.
- Üks selline näide on Taavet, kellest Piibel räägib põhjalikult,
kirjeldades tema sõdu, valitsust, eraelu,
ja ometi on see mõnede meelest väljamõeldis,
kuna puuduvad piiblivälised tõendid. Ja seejärel siiski leitakse.
- Me ei pea järgi andma ega tunnistama seda lähtekohta,
et meil pole tõendit, kui meil on üksnes Piibel.
Piibel on iidne tekstimaterjal, mida tuleb tõsiselt võtta.
Piibliteksti leidude osalt on asjad väga hästi.
Vana Testamendi tõlked põhinesid pikka aega masoreetilisel tekstil,
kuni 1940. aastail leiti Surnumere kirjarullid.
Uue Testamendi puhul on toimunud paari sajandi vältel sama areng.
Kui Erasmus või keegi teine tõlkis Lutheri ajal Piiblit,
oli neil kasutada vaid mõniteist kreekakeelset teksti.
Tänaseks on leitud juba 5600-5700 kreekakeelset teksti.
Nii arvukat tekstimaterjali pole leitud ühegi antiikteksti kohta.
On toimunud tohutu revolutsioon meie teadmistes
Piiblitekstide säilimise suhtes - see on püsinud muutumatuna,
see on usaldusväärne ja räägib sama, mida loeme tänapäeval.
- Kuidas on lood teistes valdkondades? Näiteks filosoofias?
- Filosoofias käis valgustusajastul, 17. ja 18. sajandil, tuline väitlus
Jumala olemasolu üle klassikaliste jumalatõestuste osas.
Siis tulid David Hume ja Immanuel Kant,
kes väidetavalt need jumalatõestused põrmuks pihustasid.
Täna elavad nood jumalatõestused usufilosoofias uut renessanssi.
Soomes käinud W. L. Craig'ki tõdes, et täna on klassikaliste,
filosoofiliste jumalatõestuste kohta uusi vorme,
mis suudavad ümber lükata nende vastu Hume'i ja Kant'i poolt esitatud väited.
Seetõttu on jumalatõestused täna äärmiselt kasutuskõlbulikud
ning Hume'i ja Kanti kriitika on ajast maha jäänud.
Nii on usufilosoofilises arutelus eelkõige anglosaksi maailmas
(Euroopas on see veidi ajast maas), jumalatõestused väga moes,
kuna need on ümber sõnastatud ja suudavad vältida varasemat kriitikat.
- Professionaalsete filosoofide seas käib isegi ärkamine -
tuhanded neist usuvad Piiblit ja tegelevad kõrgema filosoofiaga.
- Jah. Piibli uskumine ja pädeva teadustöö tegemine
pole omavahel vastuolus.
- Kuidas on lood kosmoloogiliste ja bioloogiliste teadustega?
- Kosmoloogilises valdkonnas on huvitav see,
et Aristotelesest peale on usutud, et universum on igavene.
Oli põikpäiseid ja kristlasi, kes lugesid Piiblist,
et "alguses lõi Jumal taeva ja maa", järelikult universum pole igavene.
Juba 3. ja 4. sajandil olid ka mõned kristlikud filosoofid
aristotelliku seisukoha vastu.
Universumi igavikulisuse vastu araendati häid filsoofilisi argumente.
Kuid 20. sajandil avastasid astronoomid ja teised teadlased,
mitte teoloogid, kristlased jt, et universum paisub.
Seda on korduvalt erinevate uuringutega kinnitatud
ja tähendab seda, et tagasikerimisnupule vajutades,
jõuaksime tagasi algpunkti ja lähtekohaks oleks olematus.
Seda nimetakse singulariteediks.
See tähendab sama, mida Piibel on kogu aeg öelnud -
universumil oli algus. Teadus on seda tõestanud.
Algust on püütud kvantfüüsikaga pügalhaaval kvantmaailma siirdada,
kuid seni pole neil õnnestunud väita, et seda algust seal pole.
See on taaskäivitanud arutelu, et Piiblil on õigus,
kui räägib maailma algusest.
Meie teame sellest algusest, kuna Jumal lõi maailma.
Bioloogias arendati viimasel ajal kohati vaieldavat,
kuid siiski üsna veenvalt "intelligentse disaini" teooriat.
Meie rakkudes ja DNA's asuv info ja selle funktsionaalsus viitab,
et see kõik pole juhuslik, vaid see on pidanud tekkima
mingi info põhjal.
Juhuslikkuse põhjal ei saa seletada bioloogilise elu mitmekesisust
ja detailsust.
20. saj olulisimaks ateistiks peetud ja sellest loobunud Anthony Flew
kirjutas hiljem koos Roy Varghese'ga raputava raamatu: There is a God.
Ta tunnistas, et viimase 50 aasta uurimused DNA valdkonnas
on andnud veenvaid tõendeid intelligentse disaini poolt.
See õhutas teda ateismi uuendama ja uskuma, et mingi Jumal on olemas.
Uued uurimised bioloogia ja DNA valdkonnas
on lisanud palju uut valgust ja tõendusmaterjali.
Kõik see rõhutab Piibli räägitut. Seegi on revolutsiooniline.
- Kui valgust pidevalt lisandub, miks on endiselt palju neid, kes ei usu?
Viimase 10 aasta vältel räägitakse ateismi kampaaniast,
ateismi neljast ratsanikust - Dawkins, Denet jt,
kes levitavad maailmas agressiivset, kristlusekriitilist ateismi.
Miks tahab üha rohkem inimesi valguse lisandudes seda eitada?
- Sellele võiks vastata mitmeti.
Taustaks on osaliselt psühholoogiline reaktsioon -
valgus on nii ere, et sunnib silmi katma.
Piibli valguses pole inimese ebausu põhjused alati ratsionaalsed.
Inimesed ei eita Jumalat sageli puhtalt mõistuslikel põhjustel.
Kui vaadata sajandeid, millest oleme teinud põgusa ülevaate,
viitab see, et teadmise augu ajal öeldi pidevalt,
et Jumalaga seletatakse midagi teadmatut.
Kuid teadmise auk on pidevalt kristluse kasuks kahanenud.
Täna on palju rõõmsam kristlane ja usklik olla,
kuna on palju rohkem aluseid kristluse tõesuse tõendamiseks,
kui varasematel sugupõlvedel oli.
Kahtlejail on seega vähem alust Piiblis kahelda.
Pidevalt leidub 'die hard'-tüüpe, kes ei taha visalt uskuda.
Tapio Puolimatka ütles:
meil kõigil on põhjust Kristuse mõrvamiseks.
See viitab meie patususele.
- Kas on võimalik, et kunagi tärkab uusi väljakutseid?
Kui mõelda neile usklikele, kel polnud praeguseid tõendeid,
uskusid nad ometi, et Jumal on olemas ja Tema Sõna on tõde.
Meile esitatakse väljakutseid uutes valdkondades -
seksuaalmoraalsuse alal, perekäsitluse valdkonnas,
usu põhitõdede suhtes, nagu Jeesuse teine tulemine,
Tema neitsist sünd, ihulik ülestõusmine, ristisurm,
õpetus patust jne.
Seisame samade väljakutsete ees nagu meie vennad-õed varem.
Kas usume seda või ei,
kui meil pole iga aspekti kohta VEEL tõendeid?
- Keegi ütles, et tõeline kindlus on eskatoloogiline mõiste.
100%-line kindlus tuleb alles siis, kui saabub 'eskaton', lõpp,
kui Kristus tuleb tagasi. Alles siis teame täielikult.
Sinnani on me teadmine puudulik.
See puudutab nii üldist teadmist Piiblist kui sellevälistest allikatest.
Kui keegi otsib ateistide kombel 100%-list kindlust
ja on alles siis valmis uskuma, siis ühel päeval ta selle saab,
kuid alles lõpus ja siis on liiga hilja.
- Meil pole 100%-list kindlust ühegi teisegi asja suhtes.
Küsimus on selles, kas usaldame seda,
et Jumal Isa, kes minuga Piibli kaudu räägib,
on usaldusväärne ja räägib tõtt?
- Jah. Kristlase kindlus nii täna kui enne teadmiste revolutsiooni
pole rajanenud kunagi välispidistel tõenditel,
vaid võimalusel usaldada, et Piibel on selle Jumala Sõna, kes on tõde.
Kui Jumal räägib, räägib Ta tõtt;
kui Piibel on Jumala, Tõe enda sõna, on see usaldusväärne;
see ei juhata lugejat eksitusse ega peta,
vaid räägib asjade kohta tõtt piisava täpsusega,
et olla tõde ja usaldusväärne kõiges, mida see õpetab ja räägib,
eelkõige selleks, et inimene leiaks Päästja.
- Aitäh saates osalemast! Õnnistust sinu töösse ja ellu!
Aitäh, head vaatajad!
Imeline on mõelda enne meid elanud sugupõlvedele,
kes uskusid selle põhjal, mida Jumala Sõnast lugesid ka siis,
kui puudusid tõendid või need näisid vastupidisena kirjutatule;
lõpuks on siiski selgunud, et Piiblil oli õigus.
Kui Jeesus tagasi tuleb, saab ilmsiks,
et Piiblil oli kõiges õigus.
Targalt teeb see, kes usub seda, mida Kristus ütleb.
Tema sõnad jäävad püsima.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni järgmisel nädalal taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri