PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime praktiliselt kristlikust elust,
kuhu meid Jeesuse järgijaina kutsutud on ja sellest,
mida tähendavad sõnad, mida tihti usuelu puhul kasutame -
patt, lepitus, Jumala hääl ja Püha Vaimu töö.
Need on tänased teemad
ja minu külaliseks on praost Risto Soramies.
- Tere tulemast! - Aitäh.
- Oled pikalt kristlikku tööd teinud, viimati Türgis, Istanbulis,
sealse luteri kiriku pastorina.
- Jah, kümme aastat.
- Mitu aastat sa enne Saksamaal olid? - 29 aastat.
- Kokku 39 aastat välismaal ja nüüd oled Soome naasnud.
Mis tunne on taas Soomes olla?
- Mõnes mõttes suurepärane. Oli väga tore talv.
Seda pole juba kaua aega kogenud.
- Räägime sinuga kesksetel teemadel.
Lugesin hiljuti ühe 16-aastase tüdruku kirjutist,
kus ta rääkis, et polnud kaua kirikus käinud
ning otsustas ükspäev minna ja kuulata, mis seal ka räägitakse.
Ta vihastas selle peale, kui seal öeldi, et ta on patune.
Ta kirjutas, et ta ei ole mingi halb naine.
Mis väärarusaam siin on tekkinud?
- Urho Muroma ütles kunagi: Kes ei vihasta, see ka ei muutu.
Saan küsimusest aru küll.
Iga normaalne, suhteliselt puhast elu elav inimene
peab end korralikuks kodanikuks ja ongi seda teatud mõõdupuu järgi.
See ei ole vähetähtis.
Kuid Jumala ees räägime millestki muust.
Jumal on püha ja kiivas Jumal, Ta ei vaata patule läbi sõrmede.
Inimesed arvavad, et on neutraalsed,
ei eriliselt head ega halvad ja patud lihtsalt juhtuvad kogemata
või vahel ka tahlikult, vahel väiksemad, vahel suuremad;
ja vahel teen ma ka midagi head.
Piibli järgi on asjad teisiti.
Ma ei saanud pahaks ega patuseks seepärast, et teen pattu,
vaid ma teen pattu seetõttu, et olen patune juba emaihust peale.
Seda on lihtne uskuda, kui võrrelda end Jumala Sõnaga.
Kui Jumala Sõnaga pistmist ei ole, tekibki selline pinnapealne käsitlus.
Pinnapealne arusaam patust võib tekkida kahjuks isegi kirikus,
kus patust räägitakse ettevaatlikult või vigaselt ja ekslikult.
Nii arvataksegi, et ollakse üldiselt head inimesed,
kuid vahel lihtsalt juhtub mõni patt.
Inimeste enesetunnet püütakse parandada,
öeldes, et ega sa nüüd nii patune ka pole jne.
Jumala ees oleme totaalselt patused, nagu Paulus ütleb:
oleme surnud oma pattudes.
Jeesuski ütles: kes pattu teeb, on patu ori;
ta ei ole vaba pattu võtma või jätma,
ta ei suudagi muud, kui patule kuuletuda.
- Ütlesid, et patu mõiste on pinnapealseks muutunud
ja me ei kuuluta pattu enam nii selgelt.
Kas on võimalik, et too tütarlaps ei saanud aru,
et patuneolek ei tee inimesest mõttetut, väheväärtuslikku ja odavat.
- Vastupidi.
Kui koer hammustab naabrimeest, tuleb ta ehk turvakaalutlustel
magama panna, kuid seda koera ei saa moraalselt karistada.
Inimese vastutusele võtmine on suur austusavaldus.
See näitab, et meil on universumis hoopis teine positsioon.
Kuigi Jumala sarnasus meis on patu kaudu hävinenud,
on sellest siiski alles mingid raamid või see,
et oleme Jumala ees vastutavad.
- Nagu Vana Katekismus ütles:
ainus olend maakeral, kes võib kuulda Jumala häält Piiblis.
Kui inimestel pole selge, et oleme loomise tõttu väärtuslikud;
kui neil pole selge, et patt on meis elav mäss,
pole selgust ka selle suhtes, milleks Jeesust vaja on.
Üks proua tuli mulle kord ühe jutluse järel ütlema:
"Arvasin, et vajame vaid Jumalat. Nüüd mõistan, miks Jeesust vaja on."
- See on inimeste jaoks üsna tavaline küsimus.
Arvatakse, et Jeesus on hea õpetaja või eeskuju vms.
Jeesus on Pauluse sõnul teine Aadam ehk teine inimkonna isa või rajaja.
Esimene Aadam viis meid oma patu kaudu surma.
Tema patt oli selles, et ta tahtis olla Jumalast sõltumatu
või Jumala sarnane.
Hingevaenlane ütles talle: "Saad targaks nagu Jumal."
Aadama patt viis lahusolekuni Jumalast,
sellest sündis surm, patt ja kõik halb, mis maailmas olemas on
ning ka kõik halb, mis meis on.
Jumal läkitas oma Poja, Jeesuse Kristuse,
uueks, teiseks Aadamaks. Loodi uus inimkond.
See on tõeline uuestisündimine.
Usu, Jumala Sõna ja sakramentide kaudu
pääseme uude inimkonda, saame patud andeks,
meie vaimne surm tühistatakse ja meile antakse vaimne elu.
See on Jeesuse roll. Midagi kesksemat pole olemas.
Ilma Jeesuseta, ilma Tema surma ja ülestõusmiseta pole kristlust.
- See viimane oli väga huvitav.
Vahel tekib arusaam, et usk või mingi kogemus,
mis mul on olnud, on midagi religioosset
ja Jeesust polegi vaja mainida.
Sel juhul on tegemist vaid religioossusega.
- Täpselt nii. See takistab elavat usku.
- Usk kristluses ei ole sooritus, see on Jumala and,
mis tuleb Sõnast.
Kristlased räägivad tihti, et Jumal rääkis minuga;
Jumal ütleb seda või teist. Kus see Jumala kõne tegelikult on?
- Kui keegi ütleb mulle, et Jumal on temaga rääkinud,
ütlen: Palju õnne! Oled Piiblit lugenud.
Jumal räägib oma Sõnas.
Jumal võib meile meenutada ka erinevaid kirjakohti.
Kui hakkame otsima Jumala kõnet väljastpoolt Piiblit,
satume kindla peale eksitusse.
Ükskõik, kui hea see ka poleks, inimene hakkab kuulama muid asju.
Jumala kõneks peetav võib olla eile söödud halvaks läinud apelsin,
mis kuidagi mõjutab, nagu mõjutavad tuhanded muud asjad.
Kirjutatud Jumala Sõna on kindel.
Kui tahad Jumala Sõna valjult kuulda, loe Piiblit kõva häälega.
- Mõned ütlevad, et Piibel on nende jaoks kuiv,
see pole elav. On see siiski Jumala Sõna minu jaoks?
- Kui mu armsam kirjutaks mulle kirja ja peaksin seda kuivaks
ning hakkaksin mõtlema põnevamatele asjadele maailmas -
milline häbiasi see oleks!
Minugi jaoks on Piibel vahel kuivana tundunud.
Sellest pole midagi, see on siiski Jumala Sõna,
ükskõik, kas see tundub kuivana või mitte. See on tühiasi.
Mida põhjalikumalt ja usinamalt Piiblit loetakse,
seda vähem kuivana see tundub.
- Siin on üks suur väärarusaam.
Kristlased, kes rõhutavad Piiblit ja et Jumal räägib Piiblis,
satuvad kriitikatulle nagu puuduks neil elav usk.
Tekib küsimus, kas need teised on iial kogenud,
kui vägevalt Jumal Piiblis räägib.
Mina tulin usule selle läbi, et Jumal rääkis minuga Piiblis.
- Jah. Jumal räägib väga võimsalt Piibli kaudu:
"Mu poeg, mu tütar, su patud on sulle andeks antud."
Sellest võimsamat kõnet polegi vaja.
Inimesed, ka usklikud ja kristlased, otsivad kõike põnevat.
Viimasel kohtupäeval ei vaja me midagi muud kui sõna,
et meie patud on andeks antud.
Pauluse sõnul on evangeelium Jumala vägi.
Evangeelium on sõna sellest, mida Jeesus on meie heaks,
meie pattude andeksandmiseks teinud. Selles on Jumala vägi.
- Siit näeb asjade seost.
Kui räägitakse patust, kuid ma ei koge end patusena,
ei oma see sõna suurt tähendust.
Kui pean end nii heaks inimeseks, et minu jaoks on üllatus,
et vajan Viimasel Kohtupäeval abi, saan ju isegi hakkama;
kui mul on oma seisukorrast selline väärarusaam,
ma ei vaja seda.
Keegi ütles kord, et Piiblit võib mõista vaid patune.
- Nii see on.
Õppisin 1970. - 80. aastail Saksamaal, kus üks hea professor ütles:
Piibel on segane raamat sellele, kes otsib sealt kogu maailma asju,
kuid sellele, kes otsib sealt midagi, mis Viimasel Kohtupäeval vastu peaks,
muutub Piibel väga selgeks.
Selgus võib muidugi kasvada ka siis, kui Piiblit üha rohkem uurida.
Piibli peamine sõnum saab selgeks ja lihtsaks.
- Räägime veel ühest asjast, mis selle juurde käib.
Üks meile antud suur and on usklike osadus, kogudus,
ja sellega seoses Püha Õhtusöömaaeg.
Sellegi suhtes ütlevad paljud, et miks peaks leivatükk ja veinitilk
nii tähtis olema?
- Eelmise pühapäeva jutlusetekstis
ütleb Jeesus Johannese evangeeliumi 6. peatükis:
"Kes minu liha sööb ja minu verd joob, sellel on igavene elu."
Ta ütleb seda mitu korda.
Paljud solvusid selle peale ja lahkusid Jeesuse järelt,
kui Ta nende meelest nii karme sõnu rääkis.
See räägib aga suurtest tõotustest - kui osalen Leivamurdmises,
ei ole see minu pühaduse või religioossuse väljendus,
vaid nagu Paulusele näidati: "Sest iga kord,
kui te seda leiba sööte ja karikast joote,
kuulutate teie Issanda surma."
Teisisõnu - kui ma seda teen, osalen ma Jeesuse ihus ja veres
ning ütlen samas, et ma ei saa tulla Jumala laua äärde,
ilma et keegi poleks minu eest surnud.
Nii kuulutame Issanda surma ja tunnistame end patusteks.
- Me ei või kristlastena isegi ette kujutada
elu ilma Jumala tõotuste, Püha Õhtusöömaaja ja muuta.
Misjonitöö suhtes väidavad mõned, et ei tohiks midagi kuulutada.
On isegi misjoniabitööd, kus lubatakse allkirjaga,
et ei kuulutata midagi.
Kas see pole suur vastuolu, kui mööname kristlastena,
et vajame lootusetult Jumala Sõna ja Kristuse kuulutamist
ning arvame siis, et misjonitöös seda ei vajata?
See on täiesti võimatu mõte.
- Mida me neile siis kuulutame või mida neile viime?
Jahu saavad nad ehk mujaltki.
Olen isegi osalenud misjonitöös, kus on aidatud vaeseid
ja raskustesse sattunuid.
See ei kuulugi nii palju misjonitöö kui inimelu juurde,
et aidatakse teisi. See on kõikide vastutus.
Misjonitöös räägitakse midagi, mida inimene ise ei tea:
see on uudis ühest sinu heaks toimunud sündmusest -
Jeesuse surmast ja ülestõusmisest, mis toimus sinu õigekssaamiseks.
Nagu Paulus ütleb: Jeesus suri meie päästmiseks
ja ta tõusis üles surnuist, meie õigekssaamise pärast
ehk pattude andekssaamiseks.
Tihti räägitakse sõprusevangelismist, millel on ka oma koht,
kuid sellega võidakse minna äärmusse, kus esitleme neile oma headust
ja inimestele hakkab see meeldima.
Unustatakse, et oleme patused -
kes õpib mind tundma, õpib tundma röövlit.
Me ei saa minna sinna iseenda, oma valude või naeratustega,
vaid Jumala armastusega Jeesuses Kristuses.
See sünnitab uue elu, mitte meie. See on ime.
Olen näinud, kuidas inimesed tulevad Jeesuse juurde
ja kuidas neid ristitakse.
Kui neilt küsitakse, et kes sind usku pööras,
ei vasta nad Risto. Võib-olla nad ei oska vastata,
aga nad on kuulnud Jumala Sõna ja uskunud seda
ning saanud seejärel ristitud.
- Siin on väga salakaval lõks,
kui ütleme, et teatud moodi elu veenaks inimesi.
See on veidi ebaaus, kuna kristlased teavad ja on näinud,
millised teised kristlased tegelikult on
ja võivad isegi selle tõttu usu kaotada.
- Täpselt.
Tõe rääkimiseks ei pea me oma kurjust kuulutama,
vaid peame kogu aeg teadma, et kui tahame ausad olla,
pole me mingid eeskujud.
Võin seda ju mingis üksikasjas olla, kuid pääste mõttes
võime olla näiteks vaid sellega, et kui keegi meiesugune
on patud andeks saanud, võivad seda teisedki.
- Siin ei aita mitte terve haiget, vaid hoopis üks haige ütleb teisele:
et leidis ravimi, mis teda aitas.
- Täpselt nii.
Istanbulis oli meie kogudusel samuti selline arusaam -
me ei tulnud leivamurdmisele, et teistele eeskujuks olla,
vaid seepärast, et olime patused.
Just sellepärast käimegi kirikus, kuulame jutlust
ja osaleme sakramentides, kuna vajame seda.
Mingit muud päästet pole.
- Nüüd jõuame argielu juurde.
Vahel jagavad kristlased oma elu tavaliseks,
kus koristatakse, ehitatakse, hoolitsetakse laste eest, töötatakse,
ja vaimseks eluks, mis toimub kuskil erilisel õhtul,
või kuskil, kus käib tõeline vaimne elu.
Kas see on õige? - Mitte mingil juhul.
Meil on võimalik elada pidevalt heades tegudes,
millest küll päästeks ei piisa.
Head tööd on mähkmete vahetamine, pudrukeetmine,
tänapäeval teenivad tihti mõlemad vanemad raha;
käime tööl, hoolitseme pere eest, õpetajad õpetavad,
lapsed kuuletuvad vanemaile. Need on head teod,
mis Jumal on meile eelnevalt valmistanud;
normaalne elu, mis elatakse Jumala auks.
Need on head teod, mitte see, et valime mingi erilise asja.
Vahel võib Jumal meid ka selle juurde juhtida
ja saame teha midagi erandlikku; see on teine asi.
Tavainimesel polegi aega millekski muuks kui tavaeluks
ja see ongi heade tegude tegemine, mida tehakse tänulikkuses
ja sõnakuulelikkuses Jumalale, uskudes, et Jumal annab kõik andeks.
- Üks huvitav tahk siin on ilmselt see,
et alahindame religioossuse jõudu.
Kord olime ühel üritusel koos inimesega, kes oli töötanud Indias
ja tundis hästi hinduismi; keegi teine tundis budismi,
ja sina tunned hästi islamit.
Olime neljakesi koos ja küsisin teilt kõigilt selle kohta.
Budismiekspert ütles, et on olemas isegi muuseum,
kus on tõendeid selle kohta, et inimesed on terveks saanud.
Tervenemine ei kuulu ainulaadselt vaid kristluse juurde.
Hinduismieksperdi sõnul on hindudel võimsaid kogemusi ja nägemusi.
Sina rääkisid, et ka islamis kogetakse Jumala juhtimist,
palvevastuseid, tantsitakse niiöelda vaimus jne.
Küsisin, mis teeb kristluse ainulaadseks?
Mille poolest erineb kristlus teistest usunditest?
Naeratasid ja ütlesid: mustad mähkmed ja tühi haud.
Mida sa sellega mõtlesid?
- Kui tahad küsida: kas Jumal armastab mind?,
kui tahad märki Jumalalt, vaata Petlemma.
Inglid ütlesid: "See on teile tunnuseks -
leiate lapse mähituna sõimes magavat."
Tänapäeval räägitakse mähkmetest ja pole vaja rääkida, mis on mähkmeis.
Jumal sai inimeseks ja vajas emarinda, nagu üks jõululaul ütleb.
Teine märk on fakt, et Ta oli ristil.
Äkki Jumal, kes on valmis sinu eest surema,
armastab sind?
Ta suri, maeti ja võitis surma.
Selles on meie pääste, lootus ja rõõm.
Selle põhjal elab kristlus ja kristlane.
- Neid ei leia kuskilt mujalt.
- Midagi sellist pole mujalt leida.
- See on ka suur solvang ja võimatu asi näiteks judaismis,
et Jeesus oleks ainus tee Isa juurde;
Jeesus kui Jumala Poeg on suur solvang islamis;
hinduismis upub see miljonite jumalate keskele.
- Islami ja Koraani sõnul varisevad mäed kokku,
avaneb maa ja taevas langeb ma peale,
kui väidetakse midagi nii kohutavat
nagu Jumal ehk Armuline oleks võtnud endale Poja.
Meie suurim rõõm on neile suurim jumalapilge ja õudus.
- Siin ongi suurim erinevus.
Vahe ei ole välistes asjades, imedes ja muus.
Vahe on Jeesuses Kristuses, kes Ta on ja mis Ta tegi.
see on ainus pääste. - Jah.
- Aitäh saates osalemast. Kõike head sinu ellu!
- Aitäh.
- Aitäh teilegi, head vaatajad!
Hoiame kinni sellest, mis on kristluses tõesti ainulaadne,
mida pole kuskil mujal - Jeesus Kristus, tema elu, isik
ja töö ristil meie heaks. Selles on meie pääste.
See on midagi muud kui religioossus,
mida maailm ja tihti meie endagi elud täis on.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri