PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime südametunnistusest
ja sellest, millest inimesel on võimatu mitte teada.
On ilmunud sellenimeline raamat, millele on kirjutanud eessõna
professor Tapio Puolimatka, kes on minu tänane külaline.
- Tere tulemast saatesse! - Aitäh.
- Mis see on, mida me ei või mitte teada?
- Budziszewski, Texase Ülikooli filosoofiaprofessor,
ütleb, et on olemas teatud moraalsed tõed,
mida me ei saa mitte teada.
Oletame, et mõrvasin kellegi ja lähen kohtu ette
ning väidan seal enda kaitseks:
ma ei teadnud, et ei tohi inimesi tappa.
Keegi ei võtaks mind tõsiselt.
Kõik teavad, et ma ei saa mitte teada,
kui vale on inimesi tappa.
Samuti ei saa me Budziszewski sõnul mitte teada,
et on olemas Jumal. See teave on meile vahetult antud.
Huvitav selle väite juures, et teame Jumala olemasolust,
mida on öeldud ka Piiblis, on see, et kognitiivne teoloogia
esitleb infot, mille järgi inimesed usuvad lapsest peale
kõikvõimsasse, kõiketeadvasse, heasse Jumalasse iseenesest,
see oleks nagu inimesse sisse ehitatud.
- Sõltumata sellest, kas nad on ateistlikest või kristlikest peredest?
- Jah. On palju näiteid ateistlike vanemate hämmastusest,
kui nende lapsed tunnistavad usku Jumalasse.
Kui ateistlikud vanemad püüavad lapsi veenda,
et Jumalat pole olemas, ütlevad nood,
et usuvad Jumalat kodust väljaspool, aga kodus ei usu.
Kasvatuse abil on võimalik mõjutada last
otsest teadmist Jumalast välja tõrjuma.
Kuid see on igas inimeses olemas.
- See on väga radikaalne mõte, kuna meile antakse täna mõista,
nagu oleks ateism inimese loomulik meelelaad.
Ometi on see väga uus, kui mõelda kasvõi ajaloole.
- Jah. See puudutab väga väikest osa inimkonnast.
Paar professorit on hommikulehtedes väitnud isegi seda,
et kui keegi usub Jumalat, peaks neid ravima.
Kui arvestada, et enamus inimkonnast usub Jumalat,
jääks järgi vaid mõni protsent ateiste, kellele ei antaks rohtu.
Nende idee on mõistusevastane.
Samas räägib see, et neid ateiste vaevab
teiste usk Jumalasse. Miks?
Sest nad teavad isegi sisimas, et Jumal on olemas
ja sellest lähtub ateistlik raev võidelda Jumala-usu vastu,
kuna teave, et see on tõde, on mu enda olemuses olemas.
- Piibel õpetab näiteks Roomlaste kirja 1. peatükis selgelt
ja lihtsalt, et iga inimene on teadlik Jumala olemasolust,
kuid nad tõrjuvad selle teabe välja ega lase seda oma teadvusse.
Kas see teave ongi see, mida juba vanast ajast peale
nimetatakse teadlikkuseks südametunnistusest?
- Teadlikkus südametunnistusest on ilmselt osa teadmisest,
mida me ei saa mitte teada.
Jumalat puudutava teadmise tõrjumine tuleneb sellest,
et kõigil olemasoleva teadmise järgi Jumala olemasolust
eksisteerib õiglane Jumal, kes meid kogu aeg näeb
ja nõuab meilt tegude eest aru.
Lugesin intervjuud ateistist füüsiku ja Nobeli preemia laureaadi
Steven Weinbergiga.
Temale on väga oluline, et ülim tõde
on mingi lõplik füüsikaline teooria, mis ei võta seisukohta
selle suhtes, mis on õige ja vale.
Kui inimesed väidavad end uskuvat teadusesse,
kasutavad nad seda argumendina Jumala vastu.
See johtub vahetu teadmise eest põgenemisest,
kuna ülim reaalsus on huvitatud meie tegevusest.
Ülim reaalsus ehk Jumal nõuab mult aru õige ja vale suhtes.
Kui asendan Jumala mingi füüsikaseadusega,
võin rahulikult teha, mida tahan.
- Alati, kui räägitakse Jumalast, kaasneb sellega isiklik vastutus.
- Jah. See on inimese jaoks väga vahetu kogemus.
Weinberg ütles intervjuus, et kui vaadata põhimõtteliselt
ebaisikulist ja külma universumit, loodab ta siiski,
et suudaksime teha vahet, kuidas asjad on
ja kuidas peaksime elama.
Kui ülim reaalsus on Jumal, ei võimalda ülim tõde teha vahet
selle vahel, mis on tõsi ja kuidas peaksime elama,
kuna Jumal on püha ja õiglane.
- Ja tal on õigus meilt aru nõuda.
- Jah, Tal on vägi ja võim ja Tema valitseb kõike.
Ja vahetul tasandil me kõik teame seda.
Seetõttu solvabki inimesi kristluse esitlemine.
Neid solvavat, kui kristlust niimoodi esitletakse.
Neid ei solva, kui räägitakse lugusid Kalevalast,
kuna selles pole tõe jõudu, kuid kristlus solvab,
kuna see resoneerib iga inimese sisemusega.
See solvab mind, kuna ma ei taha uskuda
ja ma püüan seda maha suruda.
- Raamatus "Me ei saa seda mitte teada"
räägib Budziszewski viiest fuuriast.
Ta kirjeldab nendega reaktsioone, mis ilmnevad inimese elus,
kes tõrjub tõde Jumalast ja moraalist, mida ta teab.
Esimene fuuria on tunnistamine.
- Budziszewski rõhutab, et õige käitumine
südametunnistuse poolt meile antud tõe ees, mis ütleb,
et olen midagi valesti teinud, on seda tunnistada ja andeks paluda.
Kui ma seda teha ei taha, ja loomu poolest ma ei taha,
sest kui südametunnistus mind kõnetab,
tähendab see, et olen midagi tõeliselt valesti teinud.
Hakkan sel juhul lihtsalt igasuguseid muid asju tunnistama,
selle asemel, et tunnistada oma väärtegu.
Tunnistus saab otsekui ettekäände sildi.
Ma ei tunnista seda õiget, valusat väärtegu isegi endale,
vaid tunnistan mingeid muid asju, millega ma seda peidan.
Kui väldin valetunnistuse abil südametunnistuse süüdistust,
hakkab tekkima nõiaring,
kuna südametunnistus läheb siis järgmisele tasandile.
See on mind algselt süüdistanud ja kuna ma keeldun tunnistamast,
naaseb ta Budziszewski sõnul minu juurde kättemaksjana.
Kättemaksjana on see kraapiv süütunne,
Freudki ütleb, et inimesel võib olla pikki perioode,
kui südametunnistus on vait, kuid siis tuleb ta äkitselt
ja ründab kättemaksjana.
Südametunnistuspiinad, mida inimene sel juhul kogeb,
on nii hirmsad, et see on juba valus.
- Teine fuuria, millest Budziszewski räägib,
on kahetsus.
- Kahetsuse puhul kehtib sama loogika.
Õige kahetsuse korral muudan ma suhtumist oma teosse.
Kui ma end teo tegemise järel hindan
ja seda kahetsen, ma muutun,
ega pole enam sama inimene.
Võtan kahetsuses omaks, et olen inimene,
kes tegi midagi valet ja tahan seda heaks teha.
- Seejärel räägib ta heastamisest, mis on samuti üks fuuriaid.
Millele siin viidatakse?
- Budziszewski toob huvitavaid näiteid -
näiteks abordiküsimus, mille kohta teame mitmeid lugusid.
Näiteks üks naine tegi 18-aastaselt aborti
ja arvas, et selles pole midagi valet.
Kuid haiglast lahkudes tekkis tal äkitselt tunne,
et unustas midagi haiglasse - talle tundus, et unustas oma lapse.
Aga kus see laps on? Kuskil prügikastis.
Ta rääkis, et pidi 20 aastat teraapias käima,
kuigi ta ei uskunud algselt, et oleks midagi valesti teinud.
Kuid hiljem jõudis see sisemine teave kohale, et ta tegi valesti.
Mõnede inimeste reaktsioon olukorras, kus nad teadvustavad,
et on aborti tehes midagi valesti teinud,
tekitab neis uuesti rasedaks jäädes tunde, et nad on pahad
ega saa emad olla.
Seejärel nad karistavad ennast ja teevad teist korda aborti.
Nad hakkavad tegema valesid heastamistegusid,
kui nad ei tee õiget heastamistegu ehk ei tunnista oma pattu.
- Kas see võib minna nii kaugele, et inimene hakkab tegelema
maailmaparandamisega, millegi heaga seetõttu,
et heastada sellega oma süüd.
- Näiteks, kui mees on sundinud oma sõbranna aborti tegema,
võib ta hakata seejärel võitlema loomade õiguste ja looduskaitse eest,
ei aktsepteeri enam liha söömist.
Kui inimene tõrjub teavet abordis osalemise kohta,
sündimata lapse elu hävitamist, võib ta hakata seda heastama
mingi muu hea asja tegemisega.
See erineb enamasti tema tegelikust süüasjast.
Ta võib mingil muul tasandil tahta tõepoolest elu kaitsta
ja mitte liha süüa, kuna ta ei aktsepteeri
loomade tapmist söögiks.
See kõik lähtub aga algava inimelu hävitamisest tekkinud süütundest.
Kuid seda ta oma teadvuses ei tunnista.
- Seejärel räägib ta neljandast fuuriast - lepitusest.
Inimesed püüavad oma tegu või süüd lepitada.
- Õige lahendus oleks võtta vastu Jeesuse lepitustöö.
See suudaks ainsana lepitada. Miski muu ei saa patte lepitada.
Kuid võin hakata lepitama pattu heastamistegudega,
ohvritega, mis on ehk tarbetud või isegi valed.
Nagu naine, kes tegi teise abordi, et heastada esimest.
Mõned on hakanud kasutama abordikirjanduses väljendit,
et abort on püha ohver naise vabadusele.
Naise vabadus olevat nii tähtis, et sümboolselt võib ohverdada
sündimata lapse.
Abordi kohta on hakatud sellist keelt kasutama.
Selles peegeldub inimeste kogemus, et tegemist on millegiga,
mis nõuab lepitamist.
- Kas viies fuuria, õigustus, on heastamise sugulane?
- Õigustamine tähendaks nagu tavaolukorda naasmist,
kus aktsepteerime, mis on õige, ja seda, et olen teinud valesti.
Võin samas hakata oma tegu ka õigustama, seda ära seletades.
See on vale ja viib mind südametunnistuse kättemaksu alale.
Kui ma ei aktsepteeri ega tunnista seda, mis on õige,
mis puhul peaksin tunnistama oma pattu,
võin hakata õigustama oma pattu mingite põhjendustega,
mis näitaksid seda õiges valguses.
Üks lihtne näide - natsid.
Algul nad põhjendasid kõike sellega, et juudid pole inimesed;
nad on rüvedad ja mustad ning õigupoolest loomad.
Intervjueeriti üht kontsentratsioonilaagri valvurit
ja küsiti, miks nad pidid juute niimoodi alandama,
et neid liigutati karjadena,
nad pidid sõdurite ees alasti käima ja neid koheldi nagu loomi
ja sõidutati rongis karjavagunis.
See olevat olnud vajalik, kuna neid tuli kohelda loomadena
seoses nende tapmisega gaasikambrites.
Nii sündis sõnum, et kuna kohtleme neid kui loomi,
nad ongi loomad.
Natsidel sündis selline ring, et kui meie oleme head inimesed,
ei saa ju olla, et kohtleme inimesi kui loomi.
Vaadake neid juute getodes - nad on ju räpased ja rüvedad,
kuid seal puudusid võimalused hügieeniks.
Sellega õigustasid nad oma kohtlemisviisi,
kuna nad olid saadetud tingimustesse,
kus inimsuse põhijooni oli raske säilitada.
- Tegutseti nii, et saada õigustus millelegi, mis oli täiesti vale?
- Täpselt. Kohtlen oma ohvrit nii,
nagu nartsissistid teevad, et nad hakkavad käituma
vastavalt minu süüdistustele.
- Meenub üks aktuaalne näide Soomest.
Viimasel ajal on tugevalt rünnatud misjonitööd,
väites seda diskrimineerivaks ja vähendatud rahalist toetust
misjonitööle.
Kuna on tahetud loobuda rahalisest toetamisest,
on hakatud rääkima, et misjonitöö on diskrimineeriv.
Misjonitööga kursis olevad teavad, et miski ei saa tõest kaugemal olla.
Misjonitöö ei ole kuidagi diskrimineeriv ja mõttetu,
vaid see on just parandanud naiste, laste ja vaeste staatust kõikjal,
kus seda on tehtud.
Kuid, et õigustada rahaabi tühistamist,
on see muudetud halvaks, nagu oleks tegu diskrimineerimisega
ja seetõttu tuleb neilt raha ära võtta.
Need sündmused on üsna meeletud.
- See on väga huvitav näide.
Siit on näha osaline tõde - moraal, et kedagi ei tohi diskrimineerida.
Kuna misjonitöö püüab pikas perspektiivis
diskrimineerimist vähendada, ekspordime me oma heaoluriigist
just seda head vaestesse riikidesse, et diskrimineerimist vähendada.
Äkitselt võetakse mingi detail, kus võib mingi tõlgenduse abil
näha diskrimineerimist, ja nii võetakse ära raha,
mis on suures plaanis ette nähtud diskrimineerimise vähendamiseks.
Inimestel võib olla mingi isiklik tagamõte,
kus surutakse maha mingeid omi teemasid.
Budziszewski sõnul võib siin olla tegu ilminguga,
kus inimene surub maha mingit suurt süütunnet.
Meie lukselu ja vähene heategevus tekitab suurt süütunnet.
Kui me seda ei tunnista ega tee ruumi õigustusele,
nii et annaksime midagi oma varandusest vaestele,
võib tekkida selline moonutus.
- Siin raamatus on väga keskseks teemaks enesepettus.
On asju, mida ma ei saa mitte teada - Jumala olemasolu,
et teatud asjad on õiged ja teatud asjad valed.
Kui ma selle ilmse teadmise välja tõrjun,
satun enesepettusse.
- Jah. See on seotud tugevalt Budziszewski enda elulooga.
Ta oli alguses ateist ja kirjutas filosoofias väitekirja,
kus püüdis tõestada, et pole ei head ega kurja.
Näiteks - armastus ei ole hea, see polevat parem vihast,
kibedusest ega vägivallast. Head ja kurja ei ole.
Ta tõestas seda nii geniaalselt, et pääses Texase Ülikooli
filosoofiaprofessoriks.
Ta räägib sellest naljatlevalt, et kui esitles tööintervjuus
oma programmi, mille kohaselt pole olemas mingit moraalset tõde,
ei head ega kurja, ei õiget ega vale,
ja küsis tagantjärele targana, kas sellise programmiga
pääseks vaimuhaiglasse või saaks õiguse õpetada noori.
Talle anti luba õpetada noortele, et pole midagi õiget ega valet.
Tema puhul oli enesepettuseks näiteks see,
et ta armastas oma naist ja lapsi ning tema programmi järgi
oleks see armastus väärtusetu.
Kui ta käituks oma naise ja lastega sadistlikult, oleks see sama hea.
Ta kasutas tohtul määral mõistuslikku energiat,
et tõestada midagi täiesti rumalat, kuna ta ei tahtnud kohtuda
Jumala reaalsusega, millega tuleb kohtuda juhul,
kui aktsepteerid, et on olemas midagi absoluutselt head ja kurja.
Väga intelligentsed inimesed võivad kulutada tohutult energiat,
et eitada midagi, mida nad ei saa mitte teada.
See ongi meie peamine enesepettus.
- Siit avaneb väga viljakas võimalus eneseuurimiseks.
Võiksin küsida endalt, kas minu elus on mingi tagamõte,
kus ma püüan õigustada ja eitada midagi,
millega ma ei taha silmitsi seista.
- Minu elus on kindlasti selliseid tagamõtteid, isegi mitmeid.
Elu enesepettuses on ehitatud inimese pattulangenud loomusesse.
Näiteks abieluprobleemide puhul,
väidaksin, et ca 60 % halbadest asjadest,
mida abikaasas näen, on minus endas.
Paarisuhteprobleemide põhjuseks on tihti see, et me ei peatu.
Kui kogen, et teine käitub valesti, ma ei peatu ega mõtle,
mida ma ise teen selleks, et ta nii käitub.
Miks ma näen teda läbi värviliste prilliklaaside?
Kuidas ma projitseerin oma patte temale?
Kuidas tõlgitsen tema käitumist oma pattude kaudu?
Meil on tagamõtteid igal sammul.
- Üks tänapäeva kõrgemaid väärtusi on sallivus.
Kas ka sallivuses võib ilmneda enesepettus?
- See on üks Budziszewski kesksemaid uurimisteemasid.
Ta on kirjutanud sellest raamatugi.
Ta rõhutab, et sallivus sisaldab tihti väga tugevat sallimatust.
Sallivuse nimel mõistetakse tihti kohut nende üle,
keda peetakse sallimatuteks ehk ollakse äärmiselt sallimatud
nende suhtes, keda peetakse sallimatuteks.
Igal juhul tuleb alati määratleda, milline on väär sallimatus.
Me ei saa ju kõike sallida.
Me ei saa sallida lapse vägivaldset kohtlemist.
Kui me seda salliks, oleksime kuriteo kaasosalised.
Meil peab olema sallivuse taustaks
mingi arusaam hea ja kurja ja tõe mõistetest.
Kuid sallivusargumente kasutatakse just absoluutse tõe vastu.
Sallivusargument eeldab teadlikkust,
et sallivus on absoluutne moraalne tõde.
Need, kes võitlevad kristluse vastu, kuna see piirab seksuaalset käitumist,
ei arvesta sellega, et moraalne alus on eelduseks,
mis võimaldab anda sallivusele sellele kuuluv väärtus.
- Lisaks sellele, et too võitlus võib sisaldada isiklikke tagamõtteid,
kus tahetakse isiklikku vabadust valesti toimida
ja seetõttu ollakse nende vastu, kes ütlevad, et on õige ja vale.
- Näiteks Julian Huxley taolised ausad ateistid.
Tema möönab, et võitles kristluse tõe vastu selleks,
et kindlustada endale seksuaalne vabadus,
kuna seksuaalsus on inimeses nii tugev,
et ta tahaks elada seksuaalsetes naudingutes
ilma piiranguteta.
Meis on sellised primitiivsed ihad.
Inimese meelest on väljakannatamatu, et Jumal piirab seda.
Praktikas ei vii piiramatu seksuaalvabadus õnneni,
kuid inimene ei pruugi seda mõista.
- Jumal tahab piirates tegelikult head?
- Nimelt. Jumal on seadnud piirid, et võiksime õnnelikult elada.
- Aitäh, Tapio Puolimatka, saatesse tulemast.
Soovitame kõigile raamatut "Mida me ei saa mitte teada",
millele kirjutasid eessõna ja sissejuhatuse.
Raamatu autor on J. Budziszewski.
On asju, mida ei saa kuidagi mitte teada
ja nendega kohtudes oleks õige neid tunnistada.
Seda saab teha Kristuse palge ees, kuna Temalt tulevad andeksand
ja armuandmine.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri