PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime millestki, mida meil kõigil on.
Meil kõigil on tunded.
Räägime tunnetest, nende tähendusest ja kuidas neid peaks mõistma.
Minu külaliseks on professor Tapio Puolimatka.
- Tere tulemast! - Aitäh.
- Oled ennegi mitu korda saates osalenud,
oleme rääkinud tihti teadusest ja selle suhtest kristlusega,
kuid sinu viimase raamatu nimi on "Kasvatus, väärtused ja tunded".
Paljude meelest astub see uuele tundeelu tasandile.
Tundeelu on ka Piiblis keskne teema.
Piiblis on palju tundeid nii Vanas kui Uues Testamendis.
Kui mõelda Jeesuse elule, siis Tema väljendas tundeid
üsna jõuliselt. Kas pole?
- Täpselt. Selles sfääris on Jeesusel olnud suur mõju ka meie kultuurile.
Kuna Jeesus elas ajal, mida mõjutas stoitsism -
antiikaegne mõtlemine, mille järgi pole tunnetel erilist tähtsust,
siis lisas Ta sinna kaastunde vaatenurga -
peaksime olema kaastundlikud inimese maiste kannatuste suhtes;
peaksime nutma nutjatega ja väljendama vabalt oma tundeid.
Samas peaksime neid ka analüüsima.
Selles mõttes muutis Ta meie kultuuri.
- Kui võrrelda ühe teise kuulsa mehe, Sokratese, ja Jeesuse surma.
Kuidas nähtub siin erinevus?
- See on hea näide. Platoni dialoog kujutab
Sokratese surma väga idealistlikult.
Oma mürgijoomise päeva hommikul filosofeerib ta sõpradega.
Kui nuttes saabus tema abikaasa, palus ta naise ära saata,
et ta võiks rahulikult mõelda filosoofilistele küsimustele
elu jätkumisest pärast surma.
Kui õhtul toodi talle mürgikarikas, jõi Sokrates selle Platoni sõnul
täiesti rahulikult tühjaks.
Jeesuse puhul on näha, kuidas Ta väljendas oma õudust
ja ärevust nii, et higistas verd.
Sellest hoolimata sai Ta sellest võitu -
armastusest käis Ta selle kannatuse tee läbi,
kuid Ta ei tõrjunud sellega seotud tundeid.
- Kas Sokratese ideaal oli, et tundeid ei tohiks näidata?
Surmale lähenedes tuntakse tavaliselt hirmu ja õudust,
kuid kas neid ei tohiks näidata?
- Antiikaja vooruste mõtlemise järgi on sellised tunded teisejärgulised.
Nad ei pidanud materiaalset reaalsust eriti tähtsaks.
Kristluses on materiaalne reaalsus ja ihulik kannatus osa elust.
Eelkõige stoitsism halvustas maiste kannatuste tähendust.
Probleem on selles, et kui ma halvustan maise elu
ja kannatusega seotud tundeid, ei suuda ma osutada ka kaastunnet
vaeste ja näljaste suhtes, sest meie meelest on tegemist
vähetähtsa eluvaldkonnaga.
Jeesus pidas maist viletsust tähtsaks ja Ta püüdis seda leevendada.
Ka need tunded on tähtsad, kuna aitavad meid eluviisi juurde,
kus abistame kannatavaid.
- Kas nad on isegi nii tähtsad, et Jeesus pidas oluliseks
tõsta naine uude seisusse, laps uude seisusesse,
tõrjutud ja vaesed uude seisusse, Jumala armastuse objektiks
nagu ka teised inimesed?
Kas Jeesuse suhtumises tunnetesse võib näha ka Jumala olemust?
- Just. On väga huvitav fakt, et Jeesuse eluajal, antiikkultuuris,
otsustas isa lapse sündides, kas ta jäetakse ellu või hüljatakse.
Esimese nädala jooksul ei peetud last veel inimeseks.
Pereisa võis sundida ema oma last hülgama,
jätma metsloomade küüsi või näljasurma või teiste hoolde,
kes temast näiteks prostituudi kasvatasid.
Antiigi targad ei lubanud 1. elunädalal surnud last leinata,
kuna ta polnud veel inimene.
Jeesus muutis selle täielikult.
Kui Jumal sündis lapseks, oli ta juba sündides inimene.
See pööras kogu euroopa kultuuri mõtlemise lapse suhtes pea peale.
Tol ajal hüljati eelkõige tüdrukuid, nagu tänapäeval Kaug-Idas,
ning tekkis ebaproportsionaalsus meeste ja naiste arvu osas.
Mehi oli rohkem kui naisi ja kõigile ei jätkunud isegi abikaasasid.
Kristlus suhtus naistesse inimlikumalt,
kuna ei sundinud enam emasid oma lapsi surema jätma.
Pereisad keelasid emadel lapsi hüljata.
See viis sotsioloog Rodney Starki väitel selleni,
et kristlusega ühines alguses palju naisi,
see andis naistele ja lastele kaitstud seisuse.
- Seda on tänapäeval näha ka paljudes maades,
kus tehakse misjonitööd.
- Just. Misjonitöö mõte ongi selles, et see loob inimväärikuse -
kaitstakse nõrkade positsiooni.
Näib nagu kristlik kultuur oleks olnud inimõiguste aluseks.
- Kui naasta alguse juurde, kui lapsi hakati päästma
ja keelati neid hüljata, kas on õige mõelda,
et küsimus ei olnud üksnes selles, et lapsel on suur väärtus,
vaid ka selles, et taheti anda ruumi tunnetele,
mis ütlesid, et see on kohutav.
Ema pidi ju spontaanselt tundma, kui kohutav on hüljata
enda sünnitatud last.
Õnnetu ema oli õpetatud selliseid tundeid eitama.
- Või sunnitud eitama, kuna tal puudus sõnaõigus.
See on hea vaatenurk.
Ema tunded räägivad selles olukorras tõtt lapse väärtuslikkuse kohta.
Jumal on andnud emale need tunded ja seetõttu on väikse lapse hülgamine
ja surema jätmine mõistusevastane.
- Nii jõuame väga huvitava teemani -
miks on tunnete teadvusest välja tõrjumine nii problemaatiline?
- Näiteks stoitsismi järgi ei tohtinud inimene viha tunda.
Viha allasurumist on väga palju uuritud.
Kristlus võtab viha suhtes hoiaku, et seda ei tule välja tõrjuda,
seda tuleb teadvustada ja analüüsida.
Ma ei saa muidugi vihatundele voli anda ja selle järgi käituda.
Vihatunne võib olla ülemäärane, valesti suunatud jne.
Kui ma selle tunde alla surun, hakkab see asju mõjutama.
Kui tundsin kunagi põhjendatult mõne konkreetse inimese suhtes viha
ja surun selle alla, kaotan ma teadlikkuse selle suhtes,
mida vihkasin ja vihatunne hakkab kergelt levima.
See võib süveneda kibeduseks.
Samuti võib vihatunne pöörduda minu enda vastu -
tõrjutud vihatundest võivad tekkida enesetapukalduvused.
Kui ma viha maha surun, kuna kardan seda inimest,
või muul põhjusel, võin hakata enda suhtes viha tundma,
see võib tekitada surmaihalust.
- Tunnete analüüsimine on väga ebapopulaarne mõte.
Väga tihti öeldakse, et kõik tunded on õiged.
Isegi kristlikes ringkondades öeldakse tihti,
et kõik inimese tunded on õiged.
Kuidas peaks tundeid analüüsima?
- Võtame näiteks kadeduse. Kadedus ei ole tingimata kahjulik.
Kui näen mõnes inimeses mingit ihaldusväärset omadust,
võin hakata seda ka ise taotlema.
Kui tahan aga kadedusest teisele inimesele halba teha,
on see juba kahjulik.
Sel juhul saab haavata minu suhe teise inimesega.
Kui kadestan teise väärtuslikku asja, mida minul pole,
võin hakata selle väärtust eitama.
Kui mul on mingi mõistetamtu kadedusetunne, mis mind vaevab,
võin hakata seda välja tõrjuma ja see võib toimida nagu viha -
kadedus hakkab levima ning võib muutuda üldiseks
elu ja väärtusi eitavaks hoiakuks.
Analüüsimine tähendab võrdlemist.
Võtame näiteks hävitava kadeduse ja armastuse.
Keegi ei saa kadedusest kasu, ei mina, ei see teine inimene
ega meievaheline suhe. Minu teadvus tuimub.
Armastus ja sõbralikkus aga lisavad juurde,
toovad rõõmu, lähedust jne.
Kui analüüsin neid kaht tunnet, näib paremana,
et minus tugevneks armastus ja kadedus nõrgeneks.
Kui tunnistan endale kadedust, näen ka selle kahjulikkust
ja väärtusetust; see põhjustab negatiivseid tagajärgi -
see moonutab ja kahandab minu isiksust,
nõrgendab mu võimet olla lähedastes inimsuhetes.
Näen, et oleks parem, kuid kadedus minus nõrgeneks.
Ma kahandan seda analüüsides, mitte välja tõrjudes.
Tõrjudes ei suuda seda kahandada, kuna siis peidan selle enda eest
ja see jääb tugevana püsima.
- Kas on nii, et kõik tunded väljendavad midagi tõepärast,
kuid nad võivad olla ka moonutatud.
Näiteks see kadedus.
Ühelt poolt on see kindlasti vale, nagu Piibelgi ütleb.
Samas on aga öeldud, et Jumal igatseb kadeduseni
meie armastust.
Nii et kadeduses võib olla ka midagi õiget.
Kui võtame näiteks viha - muidugi on selles palju hävitavat,
kuid samas vaatas Jeesus neid vihaga,
kuna nad olid niivõrd paadunud.
Ühelt poolt võib vihatunne meid õigesti teenida,
kuid see võib olla ka moonutatud.
Kadedus võib meid õigesti teenida, samas võib ta olla ka moonutatud.
- See on väga hea seisukoht - tunded annavad meile infot.
Sajandi alguses oli üks etapp, mida valitses maine mõtteviis
nimega positivism, mis pidas tundeid pimestavaks.
Nüüd minnakse tundefilosoofias aga teises suunas
ja rõhutatakse üha rohkem seda, et tunded annavad meile infot.
See lähtub otseselt loomismõtlemisest.
See mõjutas nii antiikaja mõtlemist kui ka kristlikku mõtelmist.
Kui lähen kuristiku servale ja tunnen hirmu,
informeerib hirm sellest, et see on ohtlik.
Kui keegi teeb midagi valesti ja ma tunnen viha,
annab see tunne mulle mõista, et käsil on midagi ebaõiglast.
Kui loen näiteks inimõiguste rikkumise kohta
ja see sünnitab minus viha, teatab see mulle,
et tegemist on ebaõiglusega, millesse peaks sekkuma.
Samas annab viha mulle energiat asjasse sekkuda.
Pean viha kontrollima, et see ei muutuks variserluseks a la
"nemad on pahad ja mina olen hea" ning ma pean nende eest võitlema.
Tegelikult rikun minagi inimõigusi. Pean pidevalt tunnistama enda patte.
Moonutuste vältimiseks peab see teave tasakaalus olema.
Nagu Lenin võitles ebaõiglusega innustatuna tohutust vihast,
kuid see oli nii ebaisikuline ja lahus kristlikust ilmutusest,
et ta lõi süsteemi, mis oli kümme korda ebaõiglasem
tema lõhutud tsaarirezhiimist.
- Sellega peab ilmselt ettevaatlik olema,
kuna võime väga lihtsalt enesepettusse sattuda.
Arvame, et ajame vihaselt mingit suurt õiglust taga,
kuid tegelikult hävitame rohkem, kui midagi head ehitame.
- See on meil inimestena pidevaks probleemiks.
Peame pidevalt meeles pidama, et me pole mingid suured ususangarid.
Oleme tegelikult kogu aeg äärmiselt patused inimesed.
Kui kujutleme, et meie viha on õigustatud,
võib see olla siiski 90-protsendiliselt ülepingutatud.
Õiglast viha võib olla vaid 10 protsenti,
kuid sellele lisandub mitmeid enda patuga seotud asju.
- Enesekriitika on väga oluline.
- Jah. Ühelt poolt võtan pidevalt vastu
tunnete antud teavet, kuna Jumal on andnud mulle loomises
tundemaailma, kuid samas vaatan oma tundeid pattulangemise valguses
ning pean meeles, et olen kogu aeg täiesti patune.
Peaksin oskama pidevalt oma tunnetes ka kahelda.
Peaksime elama sellises tasakaalus.
- Tunded annavad meile infot meie endi kohta.
Aga kas ka Jumala kohta?
- Kognitiivses usuteaduses on paljud teadlased hakanud
pöörama tähelepanu sellele, et lapsed usuvad loomupäraselt Jumalat.
Enamasti rõhutatakse kognitiivses usuteaduses
mõtlemise tähtsust - inimmõtlemine on juba algselt selline,
et hakkame iseenesest lapsest peale Jumalat uskuma.
Lugesin Jesse Beringi raamatut, kus ta rääkis oma lapsepõlvest.
Ta oli saanud täiesti sekulaarse kasvatuse,
kuid samas oli tal tugevaid tundeid Jumala kohta.
Ta arvas, et on kaks võimalust - kas Jumal on juhtinud
evolutsiooniprotsessi nii, et meisse on ehitatud tundesüsteem,
nii et kogeme midagi näiteks Jumala pühaduse kohta,
nagu temagi lapsepõlves, ilma et teda oleks nii kasvatatud,
või teine võimalus on ateistlik - meid petetakse.
Ta möönab, et temagi koges lapsena ilma kristliku või usulise kasvatuseta
tugevaid tundeid.
Kui ta võttis kord Jumala nime asjatult suhu,
tekkisid tal uneprobleemid ja ta koges tohutut stressi.
Ta tundis, et nii ei tohiks teha ja imestab selle üle tagantjärgi.
- Kas jõulisemad tunded nagu viha ja kibedus räägivad ka Jumalast?
Kas need viitavad kuidagi Jumalale?
- Kui mõtleme ebaõigluse suhtes tuntavale vihale,
räägib see meile moraalse info olemasolust.
Ka need inimesed, kes peavad end moraalirelativistideks
ehk eitavad objektiivsete moraalsete väärtuse olemasolu
ning rõhutavad, et kui usud absoluutsete väärtuste olemasolusse,
võid muutuda väga kergelt sallimatuks;
nemad kogevad väga tugevalt, et sallivus on absoluutne väärtus.
Neil on väga tugev tunne, et eksisteerib jõuline moraalne tõde -
antud juhul sallivus.
Selle nimel argumenteerivad nad, et moraalset tõde pole olemas.
Siit ilmneb, et kristlust ainsa tõena mitteaktsepteerivad inimesed
kogevad samuti, et on olemas mingisugune absoluutne tõde -
nimelt, mingit absoluutset tõde pole olemas.
Nad on pidevas kontaktis Jumala antud teadlikkusega
absoluutsest tõest, õiglusest ja muust.
- Need tunded viitavad pidevalt Jumalale?
- Jah. Nii satuvad nad endaga teatud mõttes vastuollu -
nad eitavad seda, mida peavad oletama,
kui nad seda eitavad.
Nad peavad pidevalt toetuma põhikogemusele õiglusest,
mida on lõpuks võimalik seletada ainult Jumalaga.
Selle abil ründavad nad mingite ebaõigluste vastu
kristlaste juures; Jumalat ei saa ju olla olemas.
Kui nende kogemus õiglusest ja headusest
on seletatav vaid Jumala olemasoluga ja nad on otseselt teadlikud sellest
kui absoluudist, näiteks inimeste võrdõiguslikkusest.
- Kas tunded võivad aidata meil leida elu mõtet selle kaudu,
et viitavad Jumala olemasolule?
- Elu mõtte kogemus paneb inimestele väga tugeva sildi külge.
Viktor Frankl rõhutab näiteks, et 20 protsenti
inimese psüühilistest probleemidest johtuvad sellest,
et nad pole leidnud elu mõtet.
Ta rääkis, et need Auschwitzi vangilaagris olnud,
(ta oli ka ise seal vangis), kes olid leidnud elu mõtte,
jaksasid elada ja jäid ellu, kui neid muidugi ära ei tapetud.
Filosoof Charles Taylor on arendanud selle põhjal
Jumala olemasolu tõestava argumendi.
Et elu mõtte tähtsus on inimeses niivõrd aluseline tunne,
on täiesti mõistetamatu, kui lähtume sellest,
et olemasolul pole põhimõtteliselt mingit tähendust.
See on sekulaarne maailmavaade, mis eitab armastava Jumala olemasolu,
kes lõi seetõttu universumi ja inimese, kelle elul on tähendus.
See seletab elu mõtte tunnet, millega Jumal meid enda poole tõmbab.
Kui lähtume sekulaarsest nägemusest, et alguses oli vaakum,
millest midagi iseenesest tekkis, mingid aatomid ühinesid juhuslikult
ja sündis tähendusevaba universum, ei seleta see fakti,
miks see tunne meid valdab.
- Saan aru, et see millest sa räägid ja kirjutad oma raamatus
"Kasvatus, väärtused ja tunded", on väga positiivne nägemus
tunnete kohta selles mõttes, et tunded võivad anda väga palju,
kui neid analüüsime ja jälgime ning anname neile ruumi
ega suru neid maha.
Need võivad juhtida meid elu mõtte ja Jumala juurde
ning heade väärtuste juurde. Kas on nii?
- Jah. Inimene peab neid põhitundeid eitama,
kui ta loobub Jumalast.
Charles Taylor rõhutab, et inimesel on neis tunnetes
otsene tunnistus Jumalast.
Kui kogen mingit ebaõiglust ja küsimust elu mõttest,
headusest, ilust ja tõest, siis kõik nad seletuvad vaid Jumalas.
Ilma Jumalata hakkab kõik pragunema.
Kogu minu tundeelu kesksed asjad leiavad oma aluse ja seletuse
üksnes Jumalas.
Kui inimene ütleb, et tal pole tõestust Jumala kohta,
peab ta eitama oma põhiemotsioone.
Põhiemotsioonid sisaldavad tohutult teavet Jumala kohta.
- Selles mõttes oleks väga tark peatuda
ja saada sõbraks oma tundeeluga.
- Paljud filosoofid, näiteks Jesse Bering oma raamatus,
kulutavad palju energiat, püüdes olematuks seletada
kõige aluselisemaid tundeid või seletada,
et need on vaid illusioonid.
Ometi ei saa ta vältida nende järgi elamist.
Ta otsib oma raamatus tõde, mis seletub selle kaudu,
et kui elame universumis, kus tõel on alus
ning on põhjust oletada, et meie olemus - mõistus, taju ja tunded
juhivad meid tõe suunas, annab see meile tõe leidmiseks tööriistu.
- Võtame lõpuks veel ühe tunde - süütunne.
Seegi viib meid kõige tuuma, andeksandmise juurde. Kas pole nii?
- Jah. Süütunne on üks Jumala poolt inimesele antud väärtuslikemaid ande.
Süütunne on seetõttu eriline, et see on meie jaoks väga raske.
Hakkame seda väga kergelt välja tõrjuma.
Kui meil pole kuulutust Kristuse ristisurmast,
kui kultuuris ei rõhutata Jeesuse Kristuse surma ristil,
Tema verevalamist meie pattude eest,
hakkame me süütunnet eitama ja see viib meid valehoiakute
ning valede tunnete juurde.
- Valelikku ellu?
- Jah, sest juhul, kui me ei saa seda andeks,
peame hakkama oma süütunnet seletama millegi heana.
Me ei suuda elada olukorras, et oleme süüdlased, kuid meil
pole mingit andeksandi ega mingit võimalust asja parandada.
Peaaegu keegi ei suudaks selles olukorras elada.
Seetõttu on oluline lepitussõnum.
- See meenutab mulle kristlikus keeles meeleparandust -
ma tunnistan oma patud Jumalale.
Seda tehes tegutsen ma õigesti, kuna möönan neid tundeid,
ka süütunnet, ja ma ei põgene selle eest,
vaid astun sellele vastu ja möönan oma süüd.
- Patu tunnistamises kinnituvad kaks varem mainitud fakti -
teadvustan endale oma tundeid, hoiakuid ja tegusid
ning analüüsin neid, esitan nad hindamiseks.
See on ideaalne olukord.
Samal ajal võin elada ühenduses tohutu armastusega,
mis ongi olemasolu mõte - Jumal ohverdab end meie eest,
et lepitada meie patud.
Kui keskendume oma tundeeluga sellele,
võime aktsepteerida, et oleme halvad,
kui meil on pidevalt olemas täiuslikult armastav lunastaja,
kellele võime toetuda ja kelle embusse end heita.
- Aitäh, Tapio Puolimatka, saatesse tulemast!
Aitäh selle raamatu eest. Soovitame kõigile -
"Kasvatus, väärtused ja tunded."
Võime seista silmitsi isegi nii karmi tõega
kui meie enda kurjus ja patt, ilma selle eest põgenemata,
kuna Kristus suri ristil, lepitas meie patud
ja annab need meile andeks.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni taas nädala pärast Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri