Piiblikohvik
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime tähtsast teemast, millel on elus suur roll -
pereelust, kuidas usk seal ilmneb ja kuidas kasvatada last usus.
Minu külaliseks on Saara Kinnunen.
- Tere tulemast saatesse!
Oled kiriku perenõustaja ja kirjanik.
Oled kirjutanud mitu raamatut ja nüüd on sinu teemaks lapse usk.
Räägid raamatus lapse usust erinevates vanuseastmetes.
Tood alguses motiveerivaid tsitaate usupuhastaja Martin Lutherilt -
"Vanemad peavad teadma, et parim kasulik tegu
on kasvatada hästi oma lapsi."
"Laste korralik kasvatamine on tähtsam kui kiriku ehitamine,
messide pidamine ja muu selline." Üsna üllatav järeldus.
"Kui sa ise kasvatada ei oska, otsi neid, kes oskavad.
Ära hoia kokku raha, kulusid, vaeva ega tööd."
Väga tugevad ja head sõnad selle kohta,
kui tähtis on vanematel kasvatada oma lapsi.
Oled ka ise viie lapse ema. Mis sind selle teema juurde tõi?
- Hakkasin selle teemaga tegelema juba paarkümmend aastat tagasi
ajal, kui vanemad lapsed olid 11-12-aastased
ning märkasin, et nad ei taha käia enam sama innukalt koguduses.
Hakkasin mõtlema, kuidas saaks aidata ja toetada lapse usuelu
ning kuidas kogudus saaks selles kaasa aidata?
Tegin ülikoolis ka kasvatusteadustekraadi teemal,
kuidas vanemad lastele usku edasi annavad.
Uurisin juba tol ajal seda teemat.
Viimastel aastatel tekkis tunne, et pean sellest raamatu kirjutama.
Kogusin ka erinevaid uurimusi eri maade kirikuelu kohta,
et saaksin kuidagi teenida ja aidata
praeguseid noori lapsevanemaid. Tean, et see on tähtis teema.
- Kindlasti tahavad kõik lapsevanemad olla head vanemad.
Kirjutad oma raamatus erinevas eas laste usuelust
ja kuidas sellesse suhtuda. Vaatame neid lähemalt.
Räägid kõigepealt eelkooliealise usust -
mis on selles etapis oluline?
- Seda iga võiks nimetada ema-usu või isa-usu etapiks.
Seda terminit kasutatakse psühholoogiakirjanduses.
Laps usub tolles eas, kui usuvad tema vanemad,
sest ta elab vanematega ühist elu ja maailma.
Laps usub ka jõuluvana, kui vanemad seda usku pakuvad.
Kõik, mis on vanematele tähtis, on iseenesest tähtis ka lapsele.
Seetõttu on see lapse elus meeldiv etapp.
- Tol ajal ilmselt rajatakse ka alus sellistele teemadele
nagu turvalisus ja usaldus.
- Alus rajatakse nende mõistete kogemisele vaimumaailmas.
Jumal on ehitanud oma riigi nii, et seda võib mõista
perekonnas saadud kogemuste kaudu.
Piiblit lugedes räägib Jumal meiega perekonnast tuttavate mõistetega.
Näiteks - Isa, Poeg, armastus, turvalisus, lohutus.
Kui laps kogeb neid asju pereelus ja suhetes vanematega,
ning kuuleb õpetust teemal: Jumal armastab ja aitab,
teab ta millest räägitakse.
- Kui laps on nii väike, mida saab vanem teha,
et arendada turvalist usku?
- Sõna 'turvaline' ongi põhimõiste.
Selleealise lapse esimene vaimne kogemus
on süle-kogemus.
Kõik lähedus, hellus, hoolitsemine, vanemate osutatud armastus,
mida laps kogeb, ehitab põhja sellele,
et ka vanemate usu- ja väärtusmaailm näib positiivsena.
Kui võtta vastupidine olukord, kus vanemad on külmad ja kauged,
ometi tõsiusklikud, -
lapse suurim aisting tolles eas on ihu, -
kogeb ta vaid külmust.
Sel juhul näib ka Jumal kauge ja külmana.
- Kui vaadelda kooliiga, kus minnakse esimest korda kooli
ja tekivad uued sõbrad, siis mis on uus usuelus?
- 1. ja ka 2. klassi õpilane on veel sellises lapseusuetapis,
et kui tal on usklik keskkond, isegi kui ta ei ela usklikus peres,
aga tal on mõni oluline usklik täiskasvanu -
vanavanem või ristivanem, kellega tal on lähedane suhe
ja kellega on elatud ühist usuelu - palvetatud koos,
loetud Piiblit või käidud kirikus,
siis selles eas elab laps veel lapseusuetapis.
Küsisin kord ühelt oma lapselt, kui too oli 7-aastane,
miks ta Jeesusesse usub?
Ta vastas hämmeldunult, et muidugi sellepärast,
et teiegi isaga ju usute.
Juures viibis ka 13-aastane, kellelt küsisin,
kas temagi usub sellepärast, et ema-isa usuvad?
Too vastas, et selles on ka midagi muud.
Selles ajavahemikus oli midagi muutunud.
- Kuna usutakse vanemate usu tõttu, siis otsustavad mõned vanemad
lastele suunda mitte ette anda, kuid see on võimatu mõte.
- Eriti, kui nad mõtlevad, et laps valib siis kunagi ise.
Laps ei kasva väärtustevaakumis, ta imeb vanemaist välja selle,
mis neile tähtis on.
- Laps saab isegi nii varases eas vanemailt alati mingi väärtuspõhja.
- Kindlasti.
- Järgmiseks tuleb murdeiga, mis võib olla dramaatilisem
või rahulikum, mis toob kaasa mitu küsimust.
Murdeeas võidakse usus kahtlema hakata
ega käida iseenesestmõistetavalt vanemate jälgedes.
- See hakkab peale juba varem.
Lapseusust loobumine toimub umbes 10-aastaselt.
Laps hakkab mõtlema, kas kõik koolis või pühapäevakoolis kuuldu
vastab tõele?
Kas Jeesus on tõesti haigeid tervendanud,
kas Ta tõesti toitis 5000 inimest?
Juba siis tekib küsimus, kas Jeesus oli tõesti olemas?
Selles etapis vajab laps usuelule toitu.
Kaart, ajalooraamat ja Piibel aitavad näidata,
et Jeesus elas neis paigus ja ajalugu räägib samadest sündmustest,
millest Piibel.
Usule peab lisanduma teadmised.
Lapse mõtlemise arengus toimub tol ajal muutus -
ta siirdub konkreetsest mõtlemisest abstraktsesse,
kus tekivad küsimused.
Seetõttu on leeriealise lapse usuelu toetamisega juba hilinetud.
Vahepealse viie aastaga jõuab laps minna
juba väga sügavale maailma, kui tahab.
Sealt 15-aastase lahti kangutamine ja usumõtetele suunamine
võib olla väga raske.
- On üllatav, et samad küsimused tunduvad tekkivat igal lapsel:
kas Jumal on tõesti lõi maailma või arenes see ise?
Need küsimused tekivad peaaegu igal lapsel,
kui nad on mõnda aega koolis käinud?
Keegi väljendas seda kunagi nii:
bioloogia- ja usuõpetustunnis antakse erinevad vastused.
Ilmselt tuleb sellel teemal vestelda.
- Jah. Vestlema peaks vanematega, aga kui laps on koolieas
leidnud tee kogudusse ja tal on seal mingi kogukond,
kust ta saab õpetust ja näeb, et samu küsimusi on ka teistel,
võib ta käia teistega ühist teed.
Murdeeas tuleb kõige küsitavaks tegemise etapp
ja paljude usklike kodude lastele, kes on elanud tõelist usuelu,
tekib aeg, kus nad on arenguliselt väga ebakindlad iseenda
ja oma aktsepteerituse suhtes, aga ka usuteema muutub õrnaks.
Põhikooliealisel on väga raske end usklikuks tunnistada.
Vanemad peavad olema tundlikud, et ei eeldaks lapselt asju,
milleks tal puudub sisemine jõud.
Vahel satub noor liiga suurde vastuollu
ja arvab, et tema kahtlev ja õrn usk on puudulik.
Kui usaldame Jumala tööd ja laseme neil rahulikult kasvada,
siis mingis etapis hakkab murdeealine tugevamaks muutuma.
Võib ka juhtuda, et ta valib teise tee
ja läheb uurima, kas maailmal on midagi paremat pakkuda.
Selles eas valitakse omad väärtused.
- Räägid sellest raamatus ja hoiatad,
et ei loodaks liiga suurt vastuolu.
Kui on soe, usklik kodu ja laps näeb,
et kodust väljaspool sõprade seas usku ei jagata,
võib pinge liiga suureks muutuda ja kui püütakse last
kõigest muust liiga palju eraldada ja tal pole usklikke sõpru,
jääb ta üsna üksi ja peab valima pere, isa-ema usu
ja teisiti mõtlevate sõprade vahel.
Kas on võimalik, et täiskasvanu ei mõista pinge suurust,
kuna nemad on oma veendumustega juba aastaid elanud.
- Jah. Just murdeea lähenedes ja põhikoolieas võib ebakindlus
tekitada tohutut pinget.
Seetõttu on väga tähtis, et lapsevanemad aitaksid
ja juhataksid lapse kogudusse, kus ta hiljemalt 10. eluaastaks
oleks juurdunud ning tal oleks seal omad tegemised ja teemad.
Kui tal on sõpru, kes mõtlevad ja usuvad nagu tema,
siis isegi kui neid koolis või huviringis ei ole,
on tal siiski kuhugi kuulumise tunne
ja ta saab lasta oma uskliku identiteedil
rahulikult jõudu koguda.
- Soovitad seega viia laps heasse, positiivsesse usklike kogukonda
piisavalt varakult?
- Täpselt. Kasutasid õiget sõna 'viia', sest laps ise ei lähe.
'Piisavalt varakult' on samuti oluline -
enne 10. eluaastat tuleb laps kaasa, eriti kui ta tegevust naudib.
Sel juhul leiab ta koguduses mingid pidepunktid.
- Suhtes ümbritseva maailmaga on ka see teema,
et väärtused võivad olla väga erinevad,
isegi väga sügavas vastuolus.
Kodus võib olla väga eitav suhtumine alkoholi,
maailmas aga väga positiivne.
Kuidas julgustaksid last usus elama,
ilma et vastuolu liiga suureks muutuks või see võimatuna näiks?
- Kõige olulisem on lapse ja vanemate vaheline suhe.
Kui lapsel on kodus hea ja turvaline olla,
kui suhted on soojad ja arutlevad, saab ta sealt oma jõuvarud,
siis väärtuste või arvamuste valikuga silmitsi olles,
vajub kaalukauss usaldusväärsete ja last mõistvate vanemate poole.
Seetõttu soovitan usklikel vanemail esimese asjana
kinnitada lapse enesehinnangut ja enesekindlust.
Kui lapsel on terve enesehinnang, julgeb ta teistest erineda
ja käia oma teed.
- Lugesin ammu sellist mõtet, et vanemate mõju lapsele,
kui see toimib hästi, on suurem kui sõprade, meedia
ja ümbritseva maailma oma kokku.
- See on ehk mõni vana uurimus, kuna tänapäeva uurimused
rõhutavad peamiselt sõprade seltskonda ja meediat,
ning väidavad, et nende ühine mõju on suurem kui vanemail.
Kuid kui kodust saadakse tugev alus, millega juhitakse ka
sõprade seltskonda ja meediakasutust,
on algus juba kindlam.
- Tähtis lähtekoht on seega suhete toimimine.
On arusaadav, et kui väärtusmaailma valides
on selle esindajad ehk vanemad väga vastuolulised -
liiga karmid näiteks, või kuidagi ahistavad,
siis on lihtne valida teist maailma.
- Jah. Kui lapsel on kodus paha olla
ja üks inimese põhivajadusi on aktsepteeritus,
siis hiljemalt murdeeas leiab ta koha, kus teda aktsepteeritakse.
Tihti juhtub, et teda aktsepteeriv kogukond
ei ole korralike noorte seltskond, vaid pigem ühiskonna äärealalt,
ja nii satutakse murettekitava suhtlemiskeskkonna
ja eluviiside juurde, kuid täidetud on noore eesmärk -
teda aktsepteeritakse.
- Murdeeas tulevad kõigis peredes teemaks piirid.
Mingis etapis tundsin vanemana isegi süütunnet
piiride seadmise eest.
Kuid nüüd on see veidi muutunud - piire võib seada
ja julgustatakse seda tegema -
kojutulekuajad, rahakasutus, kus ollakse-käiakse jms.
- Kõik kasvatusgurud on selles ühel meelel -
julgustame vanemaid kindlameelsusele piiride seadmises
ja nende säilitamises.
Piire ei seata nende enda pärast, vaid sellel on palju laiem tähendus:
isegi kui laps on pettunud, kui ta kuhugi ei pääse,
on see samas tema iseloomu kasvatamine,
kuna elus tuleb nii palju pettumusttekitavaid olukordi,
kus asjad ei lähe loodetult.
Koduelu piiride ja reeglitega valmistutakse eluks ette,
et inimene peaks vastu elu karmusele.
- Mäletan, et kord pettus üks meie laps
mingis suhtes Jumalas, tuli kööki ja ütles:
Jumal on täiesti nõme.
Mõistsin kohe, et sellest ei pea suurt numbrit tegema,
vaid küsisin lihtsalt miks.
Kuidas valmistada last elus ette tulevaiks pettumusteks?
Alati ei saada palvevastuseid, mõni hea haige sõber ei saa terveks
ja muud sellised olukorrad.
- Kui laps on harjunud sellega, et elus ei saada alati oma tahtmist
ja ta teab, et vanemad ikkagi armastavad teda,
siis kandub seesama üle tema usuellu.
Eelkooli- ja kooliealise lapse palveelu on veel
üsna enesekeskne ja laps ei saa alati, mida ta palub.
Sel juhul peab ta seda loomulikuks ega kaota usku Jumalasse,
kuna tema usu põhialuseks on see, et Jumal on hea.
- Tavaelu ja usuelu käivad kogu aeg käsikäes?
- Jah.
- Pereelus näevad kõik peaaegu kõike ja teekonnal juhtub nii mõndagi
juba väiksegi lapse silme ees - vanematevahelisi tülisid,
vanemate ja laste vahelisi tülisid.
Kuidas nendega tegeleda nii, et nad ei jätaks traumaatilisi jälgi?
- Lähtuksin sellest, et usklike vanemate sihiks
peaks olema elada võimalikult lähedal Jumalale,
otsida Tema tahet ja tarkust. Sel juhul muutuvad
Jumala riigi reeglid - halastamine, hoolimine, mõistmine,
teiste austamine ja hindamine igapäevaelu osaks.
See on meie isiklik võitlus.
Konflikte tekib isegi siis, kui see on paigas.
Sel juhul õpime, et kui liiga palju riielda ja halvasti öelda,
tuleb asjast uuesti rääkida, kui tunded on maha jahtunud.
Siis võib vihastamise ja halbade sõnade eest andeks paluda.
Võime näidata vanematena sellist eeskuju,
et kõik teevad vigu, kuid neid on võimalik heastada
selgitamise ja leppimise teel.
Kui vanem palub andeks ja tunnistab, et eksis,
on see lapse jaoks evangeelium.
Kui kasvav laps kogeb, et teeb pidevalt midagi valesti,
talle tehakse etteheiteid ja teda käsutatakse pidevalt,
tekib tal ebaõnnestumise tunne.
Kui ta näeb, et vanematelgi ei kuku kõik alati õigesti välja,
kuid see on võimalik lahendada, on see lapse jaoks lootuskiir.
- Õpetame eeskuju kaudu ilmselt rohkemgi, kui sõnadega.
- Näiteks andekspalumine.
Võime õpetada last teiselt andeks paluma,
kuid ta peab nägema seda ka vanemate elus,
misjuhul ta mõistab, et see on elukultuuri osa.
- See on väga huvitav teema.
Meil on põhjust sellest tulevikus veel rääkida,
kuid tänaseks on meie aeg otsas.
Aitäh, Saara Kinnunen, mõtteid jagamast.
Aitäh, head vaatajad, et olite meiega.
Soovitan kiriku perenõustaja Saara Kinnuneni raamatut
"Lapse usk - kuidas toetada lapse vaimset kasvu?"
Siit saab häid mõtteid -
õpetame eeskujuga rohkem, kui oma loengutega.
Mõelgem selle üle nädala jooksul.
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri