Piiblikohvik
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Räägime tänases saates Piiblist, kui usaldusväärne see on
ja miks on kristlusele tähtis pidada Piiblit
täiesti usaldusväärseks nii vaimselt, ajalooliselt jne.
Mul on külas prof Tapio Puolimatka ja dots Juha Ahvio.
- Tere tulemast! - Aitäh!
- Osalesite mõlemad uue raamatu koostamises,
mille toimetajateks on Petri Mäkilä ja Pasi Turunen,
mille nimi on "Jumala Sõna - inspireeritud ja eksimatu."
Tapio Puolimatka, sõna 'eksimatu' tekitab ilmselt kõneainet.
Miks on oluline seda hetkel väita?
Miks räägid selles raamatus eksimatusest?
- Minu jaoks on küsimus tões.
Olen aastakümnete vältel tutvunud Piibli vastu esitatava kriitikaga
ega pole kohanud ühtki head katset tuvastada Piiblis vigu.
Kuna mõistuslike põhjenduste alusel
eksisteerib veendumus Piibli usaldusväärsusest,
peaks seda minu meelest kõvasti välja ütlema.
- Mina lähtun eelkõige sellest, et eksimatus tuleneb
kristlikust alusõppest Jumala olemuse kohta.
Jumal on tõde ja Tema Sõna on tõde,
kuna Piibel ise tervikraamatuna tunnistab end Jumala ilmutuseks.
Piibli kirjutajad ise kommenteerivad teineteise kirjutisi
ja kord öeldakse, et inimene kirjutas midagi
ja teises kohas, et Püha Vaim ütles seda kellegi suu läbi.
Tekstis viidatakse sellele kui inimeste sõnale,
kuid tervikuna on see Jumala Sõna.
Kuna tegu on Jumala Sõnaga, peab mõtlema õpetusele Jumalast,
millele eriti ei mõelda.
Sellest lähtub veendumus, et Jumala Sõna on 'jah ja aamen'
ehk tõene ja eksimatu.
Seejärel ei ole ime, et mingeid vigu tegelikult ei leita,
vaatamata katsetele.
Kuna Piiblis vigu ei ole, on vigade otsimiskatsed
alati küsitavad.
- Kas saan sellest mõtteloogikast õigesti aru -
vähesed mõtlevad Jumalast kui vigu tegevast ja eksivast olendist.
Jumal on kõiketeadev, ei tee vigu ega eksi.
Väidame, et see on Tema Sõna
ja Tema on inimeste kaudu selle raamatu tegelik autor.
Kas Jumala enda eksimatus ei kandu mitte üle siia teksti?
- Jah. Peame mõistma, miks see pole vaid teoreetiline
Jumalast lahusolev väidetest koosnev ilmutus,
vaid see on armu vahend.
Sel on väga oluline seos Jumala ja Tema 3-osalise olemusega,
ning Tema Püha Vaimu kaudu tehtava päästetööga.
Piiblit ei saa lahutada Jumalast ja Tema päästetööst
ning seetõttu on Piiblil garanteeriv dimensioon -
Jumala tõesus, sest see on osa Jumala õigsuse päästetööst.
Seda ei või võtta eraldiseisvaks teoreetilise mõtlemise objektiks.
See on armu tööriist, Jumala ilmutus, mida ta kasutab päästetöös.
Kui hakkame kahtlema Piibli eksimatuses,
tuleb kindlasti lähtuda jumalaõpetuse lähtepunktidest.
Keda mõtleme, kui räägime Jumalast? Kuidas näeme Tema päästetööd?
Kuidas inimene päästetud saab? Mis on patt?
Süvenegem Piiblisse ka sisuliselt.
Piibli välised raamatutunnused ja selle sisu on omavahel seotud.
Juba usupuhastusteoloogid rääkisid sellest,
et Piibli põhimõttega 'ainult usk' seostub ka printsiip 'sola scriptura'
ehk 'üksnes Piibel', mis on teoloogiline autoriteet
ja meie teadlik lähtepunkt.
Mõlema taga on Kõikvõimas, suveräänne Jumal,
kes teostab oma tahet oma äranägemise järgi.
Kõik need dimensioonid on üksteisega seotud.
Kui hakkame nende omadusi muutma või ükshaaval kritiseerima,
muudame ka kõiki teisi terviku tegureid.
- Võtame mingi vea näite. Inimestel on alati mingid näited.
Üks, mida tihti korratakse, on Juuda surm.
Ühe teksti järgi läks Juudas ja poos end üles,
ja teise järgi prantsatas ta maha ning tema sisikond valgus välja.
Ta oleks nagu füüsiliselt katki läinud.
Kuidas reageerid, kui loed sellest kahte erinevat teksti?
Mõned näevad siin viga või väidavad, et mõlemad ei saa tõele vastata.
- See on näide sellest, et Piibli kirjeldused
on teineteisest sõltumatud.
Nad räägivad ehk Juuda surma erinevatest etappidest.
Kui keegi end Palestiina kuumuses üles pooks,
läheb surnukeha mingis staadiumis mädanema
ja kukub maha jne. See on üks võimalik seletus.
Piiblis on palju näiteid, kus kaks erinevat isikut
kirjeldavad sama sündmust erinevatest vaatenurkadest.
Näiteks Johannese evangeeliumi järgi tuli Maarja Magdaleena hauale,
teiste evangeeliumide väitel oli seal mitmeid naisi.
Väga lihtsa ja lapseliku järeldusena näeb teadus siin vastuolu.
Oletame, et kirjeldatakse maailmameistrivõistlusi.
Soome ajalehe väitel saabus kohale Soome võistkond.
Antud teoloogilise loogika järgi väidab ajaleht,
et ühtki muud võistkonda ei saabunudki.
Kui Johannes ütleb, et Maarja Magdaleena tuli hauale,
ei tähenda see, et tema väitel sinna rohkem kedagi ei tulnud.
See on näha Maarja teisest lausest, kus ta räägib 'meie' vormis.
Johanneski vihjab, et seal oli ka teisi naisi.
Kuid miskipärast on teoloogias tekkinud kinnisidee,
et Piiblis peab vigu leiduma ja kui neid ei leidu,
hakatakse tegema järeldusi, mida igapäevases suhtluses kasutades
sünniks täiesti meelevaldne olukord.
- Siin on tegemist harmonisatsiooniprobleemiga.
Paljudes ajaloolis-kriitilistes uurimustes kaheldakse
harmonisatsiooni põhimõttes, mille järgi ei tohikski üritada
evangeeliumitekstide kokkusobitamist.
Arvatakse, et sellisest lähtepunktist läheb tee algusest peale viltu.
Kõik ajaloo-uurimine ja seletamine on harmoniseerimine,
muidu oleks tegemist vaid kroonika pidamisega,
kus reastatakse lihtsalt eraldiseisvaid sündmusi
vastamata küsimusele nende seostest.
Iga tervikilmingut kirjeldav kroonik peab selgitama üksiksündmusi
mingi ühise alustasandi põhjal.
Harmonisatsiooni põhimõttes pole midagi skandaalset.
Piibli osas on sellest tehtud kepphobune, millega püütakse
harmonisatsiooni illegaalsusele vii- dates mingit nägemust välja juurida.
Harmonisatsioonikriitika tuumaks on see,
et Piibli tekste harmoniseerides eeldame,
et see moodustab mingi terviku.
Meil on põhjust oletada, et neli evangeeliumi
räägivad samadest asjadest, seal esinevad samad tegelased.
On loomulik, et tekib tahtmine Juudat puudutavaid tekste sobitada.
Nii jõutakse sinu mainitud täiesti sobilike valikuvõimaluste juurde.
See eeldab oletust, et meil on Jumal,
kes on ilmutanud sellise Piibli ja tasandanud selle tervikraamatuks.
Meil on põhjust eeldada selle raamatu harmooniat.
Kui meil puuduks usk sellisesse Jumalasse otseselt või kaudselt,
on mõistetav, et seda suuremaks muutub tahtmine harmoniseerida.
Nii nähaksegi meeleldi, et kohale saabus vaid üks võistkond.
Ühes loos tuli üks naine ja teises rohkem
ning antud mõtteviisi alusel on tegemist vastuoluga.
Seda juhul, kui eksisteerib lähtekoht, et Piibel ei ole
piibellik-ajaloolise kristluse kujutatud Jumala poolt inspireeritud.
Sellistest eelveendumustest lähtudes on raske jääda erapooletuks.
- Lähtekohaks on seega, et Piibel on Püha Vaimu poolt inspireeritud.
Just seda tähendabki sõna 'inspireeritud', kas pole?
Laenad oma artiklis usupuhastusajastu tunnistust,
kus väidetakse, et Püha Vaim ei ole iseendaga vastuolus.
- Shoti tunnistus, Reformatsiooniaja üks kesksemaid,
väitis 1560. aastal, 200 aastat enne valgustusaja ratsionalismi,
piibellike lähtekohtade põhjal, et Püha Vaim ei ole endaga vastuolus.
Piibliski tuleb erinevate autorite tekstides esile sama mõte,
et Püha Vaim ei saa olla endaga vastuolus,
mistõttu antud tekst tähendab seda ja seda.
Jumal mäletab, mida Ta on varem inspireerinud,
jätkab sealt ja nii moodustub tervik.
Nii moodustubki harmooniline tervik.
See ei ole mingi veider oletus.
Kui lähtume sellest, et on Jumal, kes suudab seda teha
ja on tahtnud anda inimestele sellist raamatut, pole see veider.
Kui aga eeldada, et sellisel Jumalal ei ole intelligentses mõtlemises
või usuobjektina enam kohta, on mõistetav,
et harmonisatsiooni peetakse veidraks.
Sel juhul tekib küsimus, millise usundiga keegi end seob
ning see on juba tõsisem ja ulatuslikum teema.
- Pööraksin tähelepanu faktile,
et naiste näitele mõeldes ei ole asi selles,
et mainitud tõlgenduseks oleks mingi mõistlik põhjus.
Nagu võistkonna näidegi.
Ei ole mõistlikku põhjust tõlgendada Johannese väidet
Maarja hauale tuleku kohta nagu ta oleks väitnud,
et sinna ei tulnud rohkem kedagi. Tavalises keeles me nii ei räägi.
Seega tahaksin juhtida tähelepanu,
et seda väitvad inimesed ei teeks argielus nii rumalat viga.
Me ei järeldaks nii rumalalt ega näeks vastuolu
sama argielusündmuse kahes erinevas kirjelduses,
mis on samas suhtes Johannese ja teiste evangeeliumide lugudega.
Nagu Budziszewski ütleb,
et inimesel on vajadus Jumala ilmutus ära põlata.
Igaüks kogeb Piiblit lugedes sisimas Jumala ilmutust
ja sel juhul sobib ka väga rumal vastuargument.
Antud juhul on tegemist väga rumala argumendiga,
mis tühistaks kogu inimliku kommunikatsiooni.
Vaja oleks vaid veidi tervet mõistust
ning veidi ausust antud piibliteksti suhtes.
Need näited on nii jämedad, et tekib küsimus,
kuidas nii intelligentsed inimesed võivad olla nii rumalad.
- Mida ütled filosoofina selle kohta, et Piibli eksimatus hüljatakse tihti
Juha varem mainitud väitega, et tegemist on
hilisema filosoofilise mõttega?
Algkristlased polevat arvanud, et Piibel on täiesti eksimatu.
Mõte Piibli eksimatusest olevat tekkinud valgustusaja ratsionalismis.
- Selletüübilised ajaloolised väited on täielikus vastuolus
ajalooliste dokumentidega.
Vana Testament räägib Piibli usaldusväärsusest korduvalt.
Lugege kasvõi Laulu 119. Ainuüksi selles ühes laulus
öeldakse ligi 119 korda, et Piibel on täiesti usaldusväärne.
Need argumendid rajatakse alati mingile lõdvale ajaloolisele näitele.
Üks professor püüdis mulle kord tõestada,
et usk inimese tajusse on eksisteerinud vaid ca 200 aastat.
Ta oli materialist.
Tema väitel hakati inimese tajusse uskuma alles 200 aastat tagasi.
See on täielik muinasjutt.
Nad peavadki rääkima selliseid muinasjutte,
kuna kui nad möönaksid, et nende jutt on veider ...
Isegi kui need ongi mingid iidsed õpetused,
kuna igal maailmavaatel on omad väljamõeldud müüdid
ja seegi on üks neist.
- Aga teoloogilisest vaatenurgast? Kas kirikuisad,
nagu Augustinus ja teised, pole mitte alati nii uskunud?
- Vanadest usutunnistustest ja kirikuisade avaldustest
on võimalik dokumentaalselt näidata, et usk Piibli eksimatusse
on olnud kiriku ametlik usk, iseenesestmõistetav seisukoht.
- Uus, erinev seisukoht on just see, et Piibel on täis vigu.
- Just. Ja usk Piibli ekslikusse on üsna hiljutine seisukoht,
mille juured ulatuvad valgustusaega ja nende mõtete juurde,
millest valgustus 18. sajandil sündis.
See on erandlik ja püüab kirikus viimased 300 aastat
revolutsiooni teha ning muutuda juhtpositsiooniks.
Nii jõuamegi müütide loomiseni.
Kus on õnnestunud turustada Piibli eksklikkust kristliku tõlgendusena,
püütakse leida kinnituseks näilisi tõendeid Piiblist endast
ja ka vanadest avaldustest.
Fakt on see, et ajalooliselt ei ole siin midagi ebaselget.
Ajalooline kristlus usub Piibli eksimatusse.
- Räägime vahepeal praktilisemalt ja mõtleme tavalisele lugejale.
Mis vahe on, kas usun Piiblit lugedes selle eksimatusse või ei?
- Augustinus esitab väga olulise lähtekoha,
mille kohaselt otsime pidevalt ettekäändeid,
et mitte uskuda seda, mida Piibel räägib minu patususest.
Otsime pidevalt pääseteid, et mitte võtta tõsiselt seda,
kui Jumal mind oma Sõna kaudu nuhtleb.
Enesepettusele maad andes võin väita,
et Piibli sõnum võib mitte tõele vastata,
ja kuna mul on mingi lemmikpatt, võin hakata ketrama mõtet,
et äkki seal ei mõeldagi täpselt seda, mis kirjas on.
Ehk seda ei pea nii täpselt järgima.
Võib-olla osutub minu patuelu hoopis vooruslikuks eluks.
Suurim probleem on selles, et oleme niivõrd altid end petma.
Piibel võiks meid sellest tervendada.
Kui ehitame rumalaid argumente, mille abil Piibli tunnistust eitada,
pääseme oma patu eest pakku.
- Kuidas on lood teoloogiaga? Igaüks meist on teoloog,
kuna meil kõigil on arusaamad Jumalast, päästest, Jeesusest.
Kui oluliseks pead teoloogina, et teoloogiaga tegeledes
peaks lähtekohaks olema Jumala Sõna eksimatus?
- See ongi kaasaegse teoloogia suur küsimus.
18., 19. sajandi kaasaegne teoloogia lähtus sellest,
et pole mingit Jumala ilmutust, kuna ilmutuse olemus muutus pidevalt.
Teoloogia muutus inimeseõpetuseks.
Teoloogia olemus muutub täielikult, kui meil pole autoriteetset
ja eksimatut Jumala ilmutust.
Mis on teoloogia objektiks?
Klassikaliselt peetakse selleks Jumalat ennast
nagu Ta on end oma Sõnas ilmutanud.
Teoloogia olemus muutub täielikult, kui meil puudub traditsiooniline
inspiratsiooni- ja ilmutusnägemus.
- Võrreldes kaasaegsete ja selliste klassikaliste teoloogide tekste
nagu Luther, Kalvin, Augustinus ja teised, on suur vahe selles,
et vanemad räägivad Jumala Sõnast täiesti erineva autoriteedi ja mõjuga.
Tänapäeva lähtekoht kahtleb,
et me ei saagi Jumala kohta eriti midagi teada.
Kadunud on rõõmus teadmine, et ma võin tunda ja teada midagi
elavast igavesest Jumalast.
- Kui traditsiooniline ilmutusnägemus hüljatakse,
muutub kõik inimlikult suhteliseks.
Teine praktiline järeldus on see, et kui Jeesus ise väidab,
et meie juuksekarvadki on loetud ja ükski neist ei lange välja
ega juhtu midagi ühegi linnuga, ilma et Taevaisa teaks.
Jeesuse võrdumid räägivad sellest, et kõik on Jumala käes.
Kogu meie argipäevane kristlik elu põhineb sellel,
et võime toetuda palve kaudu Jumala abile,
usaldada Taevaisa kõikvõimast kaitset, hoolitsust ja head tahet.
See on kogu kristliku elu alus. Kõik toetuvad sellele igapäevaselt.
Arusaam, et Jumala ilmutuses esineb ebaolulisi asju ja vigu
ning Jumal ei suuda kõike mõjutada ega edastada oma ilmutust
oma tahte kohaselt ja on loovutanud osa autonoomiat loodule,
viib kahtluseni, kuidas võiksime siis vaimseltki Piiblit usaldada.
Ma ei räägi teadmistepõhise õpetuse aspektist, vaid argielust.
Kuidas võime uskuda palvesse ja palvevastustesse
ning hea Jumala tahte sündimisse inimese elus ja maailmas,
kui Jumala tegevuses esineb palju sellist autonoomiat,
kus loodule on jäetud viimane sõna ja Jumalgi ei tea, millega kõik lõpeb.
Täna turustataksegi seesugust protsessifilosoofiat,
mille peateesiks on, et Jumal ei otsusta tuleviku üle
ega mõjuta kõike, vaid loodu mõjutab Jumalat
ja teostame seda protsessi kõik ühiselt.
Ka Jumal peab õppima uusi asju, arenema
ja liikuma ehk eetiliseltki kõrgemale tasemele.
Seda reklaamitakse praegu. See johtub sellest,
et on hüljatud traditsiooniline ilmutuse mõiste
ja arusaamine Piibli veatusest. Mis meile alles jääb?
Kui tahetakse jääda vormiliselt Jumala juurde
ja ehitada kristlikku elu, jõutaksegi selliste tulemusteni.
Järeldage ise, kuidas see meie argielu mõjutab.
Kui palvetame Jumala poole, kes lahendust ei tea,
ei saa sellest ilmselt suurt lohutust.
- Rääkisid, Tapio, ühes raamatus ka sellest,
et Piibel rõhutab täiesti uuel moel tavalise inimese väärtust.
- Jah. Näiteks filosoof Charles Taylor pööras oma uurimuses
Lääne inimesekäsitluse juurtest tähelepanu sellele,
et piibelliku nägemuse tuuma järgi on argielu üksikasjad tähtsad.
See otsekui eemaldaks elitistliku rõhuasetuse,
mille järgi on tähtsad vaid eliidi vaimsed harrastused.
Kui püüame tekitada lõhet Piibli praktiliste üksikasjade
ja selle praktilise info ning ka vaimsete tõdede vahele,
sõdime ühe Piibli alusõpetuse vastu,
mille järgi praktilised üksikasjad on väga olulised.
Kui pühin kodus põrandat, või imen tolmu
või teen muud praktilist teenimistööd,
on see Kristusele sama tähtis, kui mitte tähtsamgi,
kui meie vaimsed tegevused.
Kristuski väljendas oma suurt armastust sellega,
et pesi jüngrite jalgu. See on üks konkreetne detail.
Kogu evangeeliumi jutustamisele on omane,
et vaadeldakse konkreetsete argiinimeste,
nagu kalurite ja maksukogujate seisukohti.
Traditsioonide väitel räägitakse Markuse evangeeliumis
Kristuse kohta konkreetseid asju näiteks Peetruse vaatenurgast.
Otsekui ülendatakse tavainimese argielu.
Sellel on olnud Lääneriikide kultuuris vapustav mõju.
Vastupidist on võimalik näha Indias, Bombay tänavatel,
kus hinduism peab argielu detaile tähtsusetuks;
tõeline on vaid eristamatu brahman.
Satume teise usundisse, kui hakkame Piiblis
selliseid eraldusjooni tõmbama ja unustame võimsa sõnumi Jumalast,
kes sai ise vaeseks käsitööliseks ja teenis oma kätega.
- Siit on näha, et kogu Jumala loodu on oluline
ja Piiblis on kõik tähtis ega pole tähtsusetuid detaile.
Meie aeg on taas otsas.
Aitäh, Juha Ahvio ja Tapio Puolimatka,
et aitasite seda teemat avada.
Aitäh teile, kallid vaatajad!
Jumal juhib meie elu ja tahab juhtida kõiki selle üksikasju.
Ka Piiblis on üksikasjad tähtsad
ning võime põhjendatult usaldada, et see on üdini tõene.
Õnnistatud nädalat!
Kohtume nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri