Piiblikohvik
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Vestleme täna Salme Blomsteriga. Tere tulemast saatesse! - Aitäh!
Oled hariduselt psühhoterapeut ja läbinud ka kristliku kognitiivse
psühholoogia kursused ja töötanud nendes valdkondades.
Avaldasid hiljuti raamatu kannatusest,
kus käsitled teemat mitmest vaatevinklist
ja võtad julge positsiooni ka kristlikust aspektist.
Oled ka oma töös ühendanud nii psühholoogilist
kui kristlikku aspekti. Kas see on õnnestunud?
Olen täheldanud, et muutun vanemaks saades üha vaimsemaks
ja Piiblist on saanud elu käsikiri.
Sa ei lange oma raamatus tihti esinevasse lõksu
ega anna küsimustele vaid üht seletust ja vastust,
vaid valgustad teemat mitmest küljest.
Räägime näiteks masendusest, mida kannatab suur hulk soomlasi.
Sellel võib olla mitmeid põhjuseid.
Masendusel on nii mitmeid põhjuseid,
et neid on peaaegu võimatu üles lugeda.
Masendus on seotud kurbuse, kaotuse, loobumise,
üksinduse, ülekohtu ja palju muuga,
kuid samuti ka bioloogiliste ja füsioloogiliste muutustega ajus.
Masenduse põhjus võib olla täiesti füsioloogiline,
ja mitte kuidagi vaimse tervise ega usueluga seotud.
Kas põhjus peaks selge olema, et oskaks määrata õiget ravi?
Kui põhjus on bioloogiline, kas sel juhul aitavad ravimid?
Masendus sümboliseerib väga hästi kogu kannatuse ja vaeva teemat.
Info on saadaval ja seda peakski otsima.
Aju, arstiteaduse ja muu info kasutamine ei ole keelatud,
seda ei tohiks ignoreerida,
vaid peaks ka antud teema puhul ära kasutama,
et kõike ei muudetaks ülivaimseks.
Imestan, kuidas vaimse tervise alal keelatakse ära arstid, ravimid
ja ravi, kui on selge, et asi paraneks näiteks serotoniiniga.
Katkise jalaluuga ei keela sul keegi minna arsti juurde lahast panema,
öeldes, et küll Jumal su jala terveks teeb.
Meele ja keha haigused on ühesugused,
neil võib olla konkreetne põhjus, või vajavad nad teistsugust ravi.
Tihti süüdistatakse kristlasi, et muudame vaimseks teatud asjad,
millel on täiesti tavaline maine põhjus-tagajärg lahendus.
Asjade vaimsest aspektist vaatlemine on iseenesest hea,
kui jäädakse piiblikohaste olukorraga sobivate faktide juurde.
Ohtlikule teele satutakse siis, kui püütakse seletada vaimselt asju,
mida ei mõisteta ja lapitakse oma ebakindlust
Piibli kirjakohti mantra kombel korrutades.
Sel juhul on tegemist põgenemise, mitte ravimisega.
See vaid süvendab probleemi ega lahenda seda.
Inimene kasutab sellist käitumist kaitsemehhanismina:
"Ei, ei, seda ma ei taha. Ma usun, ma usun,
Jumal on lubanud tervendada, Jumal on minu Jumal,
ma tänan, et Ta on mind tervendanud" jne.
Selles pole midagi halba ja ma ei taha seda pilgata,
kuid kasutagem tarkust.
Meil on luba paluda tarkust ja peaksimegi seda tegema,
et me ei hakkaks midagi tunnete tõttu taga ajama.
Kas sellega on seotud ka mingi pahe põhjuse
otsimine endast väljaspoolt?
Näiteks - süüdi on televisioon. See ei ole telereklaam,
kuna sealt tuleb tõesti palju prahti,
kuid probleemide põhjuseid nähakse tihti endast väljaspool.
Inimesel on tõesti selline kalduvus. On raske võtta vastutus,
et probleem võiks olla minus.
Seda eelkõige siis, kui jääb puudu vaimsest küpsusest -
võimest omaks võtta ja tunnistada.
Oma sisemise ahistuse tõttu on kergem otsida süüdlast väljastpoolt
ja näidata näpuga välistele vigadele, olukordadele ja muule.
Halvimal juhul süüdistatakse kõiges saatanat,
isegi kui tegemist on oma valikuga.
Keegi joob viina ja süüdistab selles saatanat.
Sõltuvused ja patused harjumused muidugi viivad selleni,
et saatan saab meie üle võimu, kuid kõik ei ole tema süü.
See on üsna praktiline viis vabastada end vastutusest,
süüdistades kedagi, kes on minust nii palju suurem,
et ma ei suuda selle vastu midagi.
Keegi ütles, et kui uurida Piiblist inimese käsitlust
ja jüngerluse olemust, näeb, et seal ei lubata palju soosingut,
kuid nõutakse palju vastutust.
Vastutuse võtmine Jumala armus ja armastuses
ei pane meid selle koorma all ägama, et kristlase elu on nii raske.
See ei ole ohvrimentaliteet ja võltsalandlikkus, kus puudub rõõm.
Õigel viisil vastutuse võtmine, mõistes samas,
et kõik ei ole endale jõukohane ja tuleb toetuda Jumalale,
toob vabaduse uskuda.
Siin raamatus on üks hea peatükk: "Kui tahtest ja sõnadest ei piisa".
Vahel ei jaksa lihtsalt midagi.
Mõnel võib olla selline masendus, et ei jaksa oma vastutusele mõeldagi
ja näib nagu poleks tahtejõudu,
nagu oleks kuidagi seotud.
Sellega seoses ei tohi kindlasti jääda muljet,
et uskumine on mingi sooritus.
Inimestel on kalduvus ponnistada ja mõelda,
et midagi sünnib minu tegudest.
Mitte mina ei tee Jumalale, vaid Jumal teeb minule.
Eelkõige uues lepingus, kui oleme lahkunud käsu lepingust,
teeb Jumal minule.
Peaksime nägema oma olemist selles situatsioonis.
Seda on raske seletada.
Võib tekkida olukord, kus miski, mida mina oma inimjõus võiksin teha,
ei aita ega piisa ega polegi põhiline.
Peamine ehk ongi see, et Jumal kutsub meid lähemale
lihtsalt niisama olema.
Olen olnud saavutaja ja perfektsionist
ning püüdnud sellest kõigest vabaneda.
Jumal näitab, kui olen ohjad taas oma kätte haaranud
ja soovitab lihtsalt niisama olla.
Kas vahel peab lihtsalt olukorraga leppima?
Just nimelt. Leppim a sellega, et ei mõista, ei oska,
ei tea, ei jaksa.
Minu usuelus toimus suur muutus
just hakkama saamise valdkonnas.
Olin oma esimesel tööpostil ja tundus alati, et pean teadma,
pean oskama, pean olema tark jne.
Sattusin tegema loomuvastast tööd ja põlesin täiesti läbi.
Jumal õpetas, et püüan kompenseerida oma abitust väliseid asju kontrollides
ning nii iseennast ja oma elu koos hoida.
Sellises kurnatuse staadiumis, kus enam ei suuda ega jaksa,
ei jäänud lihtsalt muud üle, kui kõik Jumalale üle anda.
Kui ütlesin seda esimest korda kogu südamest,
et annan viimasegi ohjaotsa Sulle, muutis see täielikult kogu mu elu.
Tajusin tol korral esimest korda valgust.
Mäletan seda päeva kui päikest, nagu keegi oleks süüdanud valguse
minu senises pidevalt hämaras, masendunud elukorras.
See oli imeline hetk.
Kas oled sama meelt, nagu üks suuri lahkunud
Soome hingehoidjaid Erik Evald on öelnud,
et masendus on alati mingi surmaõppus?
Väga hästi öeldud.
Mõtlen isegi masendusest ja kannatusest,
et need on loobumine.
Need õpetavad, et osa kannatusi on põhjustatud ka sellest,
et ma ei suuda loobuda ja millestki lahti lasta.
Ja kannatusest vabanemise asemel, hoian sellest hoopis kinni.
Alles siis, kui sel minna lasen, mõistan,
et otsisin kaitset millestki väärast, mis ei toonud mulle sisemist lohutust
ja äkitselt mõistan, et siin on paradoks -
lahti laskmises on hingamine ja rahu,
ma ei peagi ise kinni hoidma, Jumal hoiab kinni.
See on ilmselt üks elu suurimaid võitlusteemasid,
et peame lõpuks surmaga leppima.
Teame kõik inimesi, kes ei lepi isegi vananemisega
ja võitlevad selle vastu kõigi vahenditega
ning on näha, et see võitlus ei ole enam siiras,
kui nad püüavad teistest nooremad olla.
Siingi peab leppima olukorraga, milles elame ja sellega,
et vananeme, sureme kunagi, oleme haavatavad.
Elame üsna vapustavaid aegu, kui kuuldavasti noorimad
plastikakirurgide juures käijad on 11-aastased.
Ka söömishäired algavad juba selles vanuses.
Sisemine vaimumaailm on kaotatud,
nagu on kaotatud ka Jumala tundmine,
kui ühiskonnalt röövitakse vaimsed sümbolid,
nagu keelatud ristimärgid jms.
Samas kaotatakse midagi tõelisest identiteedist
ja seda otsitakse kõigi vahenditega. Arvatakse, et see on nooruses,
kui ollakse terved, edukad, kaunid. Kuid see pole nii.
Minule on vananemise ja sellega leppimise juures toonud rahu see,
kui tajun, et minult ei nõuta täna rohkem, kui ma teha jaksan,
rohkem kui suudan.
Kõik mida teen, teen rahus ja Kristuses,
ning sel juhul muutub elu vananedes üha põnevamaks seikluseks.
Ma ei tea kunagi, mida Jumal teeb, kuid see sobib mulle,
mulle meeldivad üllatused. Kogen selles siiski turvatunnet,
varem oleks see mind hirmutanud.
Olen vähi tõttu ise kaks korda surmasuus viibinud
ja mind ei ole veel päris terveks kuulutatud,
kuid see ei tekita minus enam hirmu,
vaid paradoksaalsel moel hoopis meeletut rahu.
Olen nüüdseks loobunud kõigest, mis mind kunstlikult
elus kinni hoiaksid.
Omaksed võivad jääda leinama, kuid ma lähen ju paremasse paika,
seal ei ole midagi karta.
Mulle meeldib sinu raamatus, et näitad inimestele Piibli tõde -
elame loodud, kuid langenud maailmas.
Sellele järgneb Kristuse arm ja pääste ning igavene elu
ehk kogu kristlik maailmavaade.
Kui inimesed ei taha faktidega leppida, hakkavad nad mässama
Jumala loomiskorralduse vastu, kuigi selle muutmine on võimatu.
Ometi võetakse ette mingid meeletud ürituskatsed,
vahel isegi vaimselt.
Need võivad tõesti olla ka vaimsed lootusetud pingutused.
Kuulsin hiljuti Jeruusalemmas Lance Lambertit,
kes ütles väga targalt ja lihtsalt, et see, kes püüab ära veeretada
Jumala paigaldatud kivi, näeb kindlasti oma elus selle mõju.
See on nii suur viga ja Jumala teelt lahkumine,
et see ei too kunagi ei ühelegi üksikisikule ega rahvale mingit õnne.
Kole lugu - meil on vaba tahe ja võime valida nii elu kui surma.
Meeleparandus on teistsuguste mõtete valimine.
Jumala vastu võitlemine on üks õnnetu võitlus.
Isegi mu mõistus ütleb, et mis mul on uskudes kaotada.
Kui tulekski välja, et Jumalat ei ole ja kõik kaoks tühjusse, mis siis?
Siis ei oleks millelgi muulgi tähendust.
Kui mul on usk ja Jumal on olemas, oleks hirmus leida end sikkude seast.
Algkoguduses levis valeõpetus nimega gnostitsism.
See oli väliselt väga vaimne ja sisaldas vapustavaid kogemusi.
Kuid samas halvustati ja eitati loomist, Jeesuse ihulikkust,
meie ihusid ja ka ihulikku ülestõusmist jms.
Moonutati Jumala selgeid sõnu Piiblis,
mida tol ajal küll veel ei olnud. Levis tohutu vaimulikkus.
Kas näed sarnast suundumust teraapia valdkonnas,
kus püütakse irduda tegelikkusest mingisse omaloodud reaalsusse?
Kahjuks küll. Näen ka gnostitsismi uussündi kirikus.
Teoloogilises seminaris õpetataksegi,
et neitsist sündimist tuleb mõista kujundlikult mitte tõena.
Väideti, et kõik jumalad ja usud on võrdsed.
Kui oleme tsiviliseeritud usklikud, peame seda mõistma,
sest elame sallivuse ajastul.
Piiblist kinni hoidmine osutab sellisele fundamentalismile,
mis viitab teadmatusele, kitsarinnalisusele ja eksitusele.
See on muudetud eksituseks.
Üks preester õpetab, et jumalik alge on meis kõigis
ja Sõna õpetamine pole vajalik, Piiblile polegi vaja toetuda.
Igaüks teab oma südames tõtt.
Aamen, kui see on Püha Vaimu tõde, aga mis siis, kui see ei ole?
Kui Piibel lammutatakse, kust see tõde siis ammutatakse?
Vaimsus iseenesest ei aita,
see peab olema piiblipõhine ja terve.
Just nimelt. Võiksin öelda, et olen alati otsinud.
Olen uurinud ka teosoofiat, New Age'i õpetusi,
harrastanud mediteerimist, kuni Jumal mind sealt välja ajas,
enne kui jõudsin millelegi pühenduda.
Tean, mis on 'mindfulness' - budistlik õpetusmeetod,
mis on nüüd ka kirikusse jõudnud ja keegi ei teagi selle allikat,
kuna sellest avalikult ei räägita.
Inimesed on teadmiste puudusel ja ilma Piiblit lugemata
täiesti eksitatavad.
Kuidas saaksime inimesi aidata, kui uus-gnostitsism tungib peale,
vaimsesse ellu tuleb negatiivseid mõjutusi ja usndid segatakse
ning võrdustatakse tõevastaselt?
Kuidas saame aidata inimesi vaimse ja hingelise tervise juurde?
Saame olla abiks just nii palju, kui olemegi teinud.
Ka siin võib sattuda võistlemise ja soorituste-saavutuste rajale.
Tões püsimiseks peab iga päev Piiblit lugema, palvetama
ja nõustuma ise kasvama.
Peame tooma esile Sõna nii sobivas kui sobimatus olukorras,
Jeesust häbenemata.
Olen mures, kuna kristlased on vait
ja kardavad 'sallimatu' silti külge saada.
Asi on taas enesehinnangus.
Minu töö ongi aidata kristlastel näha,
kuidas vaimselt tugevamaks saada, nii et nad kasvaksid inimesteks,
kelleks Jumal nad loonud on ning julgeksid esile astuda
ja tunnistada vaatamata siltidele,
et Piibel on tõde.
Vajame normaalset enesehinnangut, muidu ei kannataks me üldse kriitikat
ja püüaksime pidevalt kõigile meele järele olla.
Madala enesehinnanguga püütakse kõigile meeldida
ega julgeta Sõna eest võidelda.
Kõik ei olegi võitlema kutsutud, kuid peaks julgema olla siiras
ja väljendada oma arvamust olukordades, kus see on loomulik.
Võime aidata sellega, et peame ise julgelt usust kinni.
Kuid kui kellelgi on vahel raske ja tegemist tõsiste olukordadega,
siis näiteks Iiobi kirjas on need sünged lohutajad,
kes püüdsid iga hinna eest leida mingit pattu.
Mõned on leidnud Iiobi kirjast isegi erinevaid teraapiasuundi,
kuidas raskes olukorras aidata.
Mida sügavamale minnakse, mida suuremad kannatused
ja küsimused, seda parem on kõigi turvalisuse pärast vait olla.
Kui täpselt ei teata, ei pea arvama, et teatakse.
Parim lohutus on see, et võib öelda,
et ma ei oskagi midagi öelda, aga tea, et olen siin
ja kui vajad midagi, siis ütle mulle.
Ja kui lubad palvetada, siis tee seda,
et see poleks vaid viisakuslause.
Üks skisofreenikust sõber lohutab end kellegi käest kinni võttes.
Minu meelest on see üks kaunimaid viise lohutust otsida.
Kui oluliseks pead siin puhast, selget evangeeliumi sellest,
et Jeesus annab meile armust oma armastuse, ustava headuse
ja andestab kõik patud.
Selles ongi kõik. On nii huvitav, et see on niivõrd lihtne.
Tänapäeva inimene ei suudagi seda vastu võtta.
Oleme teinud kõik nii keeruliseks, peame kõike erinevatel tasanditel
käänama ja väänama, selle asemel, et lihtsalt vastu võtta
ja mõista, et asi on väga väheses.
Minu jaoks ei ole kõige raskem Piibli kirjakoht seotud ajalooga,
millel on tavaliselt seletus, vaid see, kus öeldakse:
Ta tunneb hõisates sinust rõõmu.
Sefanja 3:17 on olnud mulle suureks tervenduseks.
Kasutasin seda juba siis, kui sellest veel arugi ei saanud.
Kui leian Piiblist midagi, mida mu nõrk enesehinnang vastu ei võta,
siis õpetan oma psüühikat ja loen endale seda kirjakohta:
Ta teeb sind oma armastuses uueks,
Ta tunneb hõisates sinust rõõmu! ja muud sellist.
Teame ajuuuringutest, et psüühika võtab vähehaaval vastu.
Mõned nimetavad seda ajupesuks, aga kui ajud on nii mustad,
miks ei võiks neid siis Piiblisõnaga puhtaks pesta.
See muudab inimese arvamuse endast nii,
et hüljatust saab vastuvõetu.
Puhtast Jumala armust.
Ainult Jumala armust.
Aitäh, et avasid meile seda teemat.
Soovitan soojalt kõigile sinu uut raamatut "Kannatus".
Selle kõrval võib põhjalikult oma elu üle järele mõelda,
mis midagi põhjustab ja mis on abiks.
Aitäh, head vaatajad, et olite meiega Piiblikohvikus.
Kus tahes sa ka ei viibiks, saatku sind kogu nädal ja kogu elu
Jeesuse armust ja puhtast armastusest lähtuv headus!
Kohtume nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri