Piiblikohvik
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime kannatusest,
mida igaüks meist on mingil moel maitsta saanud.
Minu külaliseks on Salme Blomster. - Tere tulemast saatesse! - Aitäh!
- Oled läbinud erinevaid koolitusi, muuhulgas oled psühhoterapeut
ja läbinud ka 5-aastase kognitiivse kristliku psühholoogia kursuse.
Juhid ühendust nimega "Trigonos",
mille kohta saab internetist sinu nime järgi lisainfot.
Oled õppinud psühholoogiat ja sellel alal argielus ka töötanud,
olles samal ajal kristlane.
Kuidas selgitaksid suhet psühholoogia ja kristluse vahel?
- Hetkel ei ole selles mingit probleemi.
Varasematel aegadel, kui isegi püüdsin neid kaht ala siduda,
valitses vaimsus, et psühholoogia ja teoloogia ühendamine on võimatu.
Oldi niivõrd võõrandunud vanast hingehoiuõpetusest.
See tähendab Piiblil põhinevat inimesekäsitlust -
inimene on vaim, hing ja ihu, nii nagu Piibel ütleb,
ja need kolm mõjutavad teineteist.
Olin saanud sekulaarse psühholoogiahariduse,
kuid tundsin, et midagi on puudu, kuni leidsin välismaalt kursuse,
mis mõistis nagu Jungki alguses,
et inimene vajab ka vaimu dimensiooni.
Kristlikus psühhiaatrias on vaim neist olulisim ja kõrgeim
ning juhtiv tegur paranemises.
- Veelgi isiklikumas plaanis - mida sinule psühhoterapeudina
ja inimesena tähendab kristlik usk?
- See tähendab kõike.
Muuseas, kognitiivne psühhoteraapia sisaldab ka teoloogiat.
Naersime kord ühe teoloogiga, kellega õppisime koos hingehoidmist,
et preestrid liiguvad järjest rohkem sekulaarse teraapia poolele
ja mina professionaalse terapeudina liigun aina enam Piibli poole.
Tihti kõlab minu paranemisõpetus jutlusena, palvena ja Jumala Sõnana.
Näib, et see muutub aina tähtsamaks.
- Kirjutasid hiljuti raamatu kannatusest.
Kas sul oli selle sügava teema käsitlemiseks teatud põhjus?
- Ma ei mõistnud isegi täpselt, kui palju olin selle teema üle mõelnud.
Ka mu oma elu pole just kõige kergem olnud.
Olen juba lapsest peale pidanud sügavas vees liikuma,
olen olnud nooruses lootusetutes olukordades enesetapu äärel,
kogenud masendust ja muud, ning kannatus on mind
peene lõngana kogu elu saatnud.
Sama lõng on mind aga alati võimsalt Jumala juurde kutsunud.
Kui hakkasin 1980. aastate lõpus ja 1990. aastail raamatuid kirjutama,
tegin iga uue teema üles kerkides märkmeid ja täheldasin,
et mul oli palju märkmeid kannatuse teemal.
Raamat sünnib mul tavaliselt siis, kui mõistan,
et mu märkmed võivad ka teisi aidata
ja kellegi ellu ehk lootust tuua.
Kuigi teema tundus alguses liiga suure ja raskena,
sain lõpuks siiski kinnitust ja julgesin selle ette võtta.
Olin ise sel ajal veel haige ja mul puudus füüsiline jõud,
kuid kuidagi imeliselt see siiski sündis.
- Ütlesid, et usk ja Kristus on sulle kõik,
ja räägid ka siin raamatus julgelt kannatuse vaimsetest külgedest.
Võtame ühe raske teema ja vaatame masendust kui kannatust.
Lähened selletüübilisele sisemisele kannatusele mitmekülgselt
ja ütled julgelt, et kannatus võib olla patu tagajärg.
Seleta palun täpsemalt.
- Kui rääkida masendusest ja kannatusest koos,
siis lisame oma kannatusele tihti ise juurde
ja üks võimalus selleks on patt.
Läksin kord ühte kirikusse sellel teemal kõnelema
ja preester hoiatas juba ette, et ma ei mainiks sõna patt,
kuna see tekitab inimestes stressi.
Just seetõttu olen hakanud taas patust rohkem kõnelema,
kuna selle puudumine lahjendab Jumala Sõna.
Tihti tegutseme iseenda vastu nii, et seda võib patuks nimetada.
Sõltuvus tekib harjumusest.
Kui joon piisavalt või vaatan palju pornot või muud,
tekib sõltuvus, mida võib nimetada isetekitatud sõltuvuseks.
Samuti teavad inimesed, et liiga suured suhkru- ja rasvakogused
põhjustavad diabeeti.
Ma ei taha kedagi vääralt süüdistada,
kuid inimesed peavad oma elu eest vastutama.
- Kas see on seotud sellega, mida räägid oma raamatuski,
et inimesed peaksid oma ängistuses, masenduses ja kannatuses peatuma
ning kuulama, mida see neile räägib?
- Masendus on alati märk mingist sisemisest vastuolust
meeles, südames või vaimus.
See räägib, et midagi peaks mõistma ja kuulma -
kõik ei ole sünkroonis, puudub kooskõla.
Ütlen sel juhul endale: Salme, peatu,
Jumalal on sulle midagi öelda.
Masendus räägib sellest, et vajan midagi, teen midagi valesti
või igatsen midagi.
Masendus sisaldab mitmeid erinevaid asju.
Siinkohal peab mainima, et tänapäeval on tulnud tagasi
masenduse vaimu välja ajamise harrastamine,
mille tagajärjel on tekkinud psühhoosis patsiente.
On olemas ka masenduse vaim,
kuid kui ei ole vaimude eristamisannet,
on parem püüda aidata inimest muudel viisidel.
- Kõige sellega on seotud valu.
Kas see on midagi, mille eest ei peaks alati põgenema?
Kas peaks hoopis küsima, mis seda valu tekitab?
- Meie hedonistlikule ja nartsissistlikule ajastule on omane,
et püütakse kiiresti oma vajadusi rahuldada.
Peab olema lahe. Ka kirikus peab olema lahe,
seal peab olema lahe õps ja mõnus musa,
et emotsioonid saaksid rahuldatud.
See viib aga kunstliku eluni. Kui inimene ei peatu,
ja tänapäeva inimene ehk ei oskagi oma valuga peatuda ja küsida:
"Mis toimub, Jumal, kas peaksin millestki aru saama?"
Nad põgenevad enda, reaalsuse ja lõpuks ka Jumala eest,
ega sünni valu kaudu võimalust vabaneda millessegi uude.
Valu on millegi uue võimalus.
Kui me ei nõustu sellega silmitsi seisma, kaotame võimaluse.
Paneme plaastri peale, aga see kasvab edasi.
Katame selle aina suuremate sidemetega ja mäda üha koguneb,
kuni lõpuks inimese vaimne ja psüühiline mina rikneb.
Tekib kunstlik, ebasiiras iseloodud kuliss.
- Kas võib öelda, et kõik need teemad
nõuavad inimeselt ausust,
ausust iseenda ja Jumala vastu?
- Jah. Ma ei tea, kas see on sellest, et olen põhjamaalane,
kuid otsin kõiges tõtt, see on mulle kohutavalt tähtis.
Ilmutuse raamatus, kirjas Laodikea kogudusele,
kus räägitakse tõest ja muust, õhutatakse inglise keeles olema aus:
Be earnest - ole aus, ole tõsine.
Usklikke süüdistatakse tänapäeval must-valges mõtlemises.
Möönan avalikult, et olen väga must-valgelt mõtleja
kõiges, mis puudutab Piiblit.
Usun tõepoolest, et see on kas jah või ei
ning teen oma valikud selle põhjal.
Valiku tegemiseks pean aga tundma tõde.
- Kui mõtlen teoloogina sellele, et kannatust võib põhjustada patt,
meenub mulle vali opositsioonihääl,
mille väitel kõik kannatused ei ole patu tekitatud.
Ehk on siin võtmesõnaks ausus?
Mitte alati, aga vahel, on minu kannatuste põhjuseks mu elustiil.
- Jah. Oluline on ka tähele panna, et on võimatu muuta midagi,
mida sa pole omaks võtnud ja üles tunnistanud.
Kuidas võin ma muutuda Jumala meele järgi,
kui ma ei soostu vaatama oma tegusid ja mõtlema,
kas nad on patused, või mitte.
Kui tänapäeval eitatakse pattu ja sellest ei tohi isegi rääkida
või peetakse seda kuidagi ohtlikuks, tähendaks see,
et patu tunnistamine ei olegi Piibli kohaselt tee vabanemisele,
armu ja pattude andeksandmise juurde.
On tekkinud hingeline mõtteviis, et kui midagi üles tunnistan,
olen ma halb kristlane.
Ma ei või tunnistada, et olen kade, sest pean olema igati vooruslik.
See ongi kunstlik kuliss.
Kui tunnistan, et olen tõepoolest kellegi suhtes kade
ja palun Jumalal end aidata sellest vabaneda,
on mul võimalik sel alal areneda.
- Sellel puhul aitab üksteisele pattude tunnistamine.
- Toon ühe näite.
Võitlesime pikka aega ühe inimesega ega mõistnud,
miks ta vaimselt ja psüühiliselt ei arene?
Areng toimib loomulikult, seda ei toodeta ise.
Kui keegi ei arene, tekitab see küsimusi.
Lõpuks taipasin küsida, kas tal on andeksandmatust,
kibedust või midagi, mis teda minevikus kinni hoiab.
Kui ta hakkas neid patte üles tunnistama, ta vabanes,
ja seda on nüüd hea vaadata.
Masendus, süngus ja enesesüüdistamine,
mis selle kõigega kaasneb, kadusid.
On ohtlik, kui madala enese- hinnanguga inimene arvab,
et patu üles tunnistamine näitab nõrkust;
et see on halb ja seda tuleb eitada.
Kristuses tugev aga mõistab, et tema tugevus on selles nõrkuses
ja ta tunnistab oma nõrkust.
- Lugesin hiljuti ühe tütarlapse raevukat kirjutist sellest,
kuidas ta vihastas ühel kristlikul üritusel,
kus kuulis, et ta on patune, ja asus end kaitsma,
et ta ei ole mingi patune.
Ta mõistis kogu sõnumit täiesti valesti.
Oma patususe tunnistamine ei tähenda,
et ma oleksin kõigist teistest halvem, armetum ja vääritum.
- Selliseid probleeme tekib meil vesteldes inimestega,
kes ei tunne Kristust.
Kui räägime Piibli keeles ja meeles, mõistab vaimu keelt mitte oskav
seda hukkamõistmisena.
Hinge juhitavas maailmas kõlavad need etteheidetena.
Oh, sind patust küll!
Seda kuuldakse omast vaatenurgast,
ja kui ei ole Vaimu, kes aitaks tõlgitseda,
kõlabki see kohtumõistmisena.
Seetõttu, kui ütleme uskmatule, et sa mõista seda raamatut,
kui Vaim sind ei juhi.
Ta kuuleb seda nii: "Jälle üks usklik,
kes peab end minust paremaks."
Ei teki vastastikust mõistmist, kuna Piibelgi ütleb:
kõik ei mõista Vaimu keelt.
- Eelkõige aga püüame siiski pattu endas näha,
mitte teisi selles süüdistada.
- Just nimelt. See on terve.
Kahjuks ei ole ka kõik kristlased terved -
meiegi hulgas on süüdistajaid, kohtumõistjaid ja neid,
kes näevad pindu teise silmas, mitte palki enda omas.
Kahjuks oleme tihti ka ise viletsad eeskujud Sõnast.
Keegi ei suuda end ise muuta.
Kristlane peaks tunnistama Kristusest oma elu ja tegudega.
Niisama rääkimine ja jutlustamine, ilma et elu seda tõestaks,
on lihtsalt aja raiskamine.
- Lugesin hiljuti, mida Luther ütles pattude tunnistamise kohta.
"Kui õhutan teid patte tunnistama,
õhutan teid õigupoolest üksnes kristlased olema."
- Täpselt nii. Väga hästi öeldud.
- Kristlane on see, kes oma patud üles tunnistab
ja võtab vastu andestuse Jeesuselt.
- Võtmeküsimuseks on - kuidas saada inimesed mõistma,
et pattude tunnistamine, Jumala kutse ja patutunnetus
on võti sellisesse vabadusse, rõõmu ja rahusse,
mida kogu maailm otsib.
Nad arvavad, et neist asjust rääkides mõistame me kohut
ning nad põgenevad.
Oluline on fakt, et inimene on uhke.
Oma abituse, vajaduse ja patu tunnistamine nõuab murtust
ja alandlikkust.
Tänapäeva inimesel, keda õpetatakse kõiges esimene ja edukas olema,
ei ole kerge öelda, et olen nõrk ja vajan midagi endast suuremat.
See nõuab tohutut alandlikkust ja arvan,
et see pole ilma Püha Vaimu abita isegi võimalik.
- Samuti arvatakse, et enda patuseks pidamisega
kaotatakse väärikustunne.
Tegelikult on aga asi vastupidi - kui ma ei ole patune,
mul ei ole mingit vastutust, kui olen vaid olukordade,
kasvatuse ja pärandi ohver, ega saaks midagi teha,
sel juhul oleksin ma väärtusetu.
Minu valikutel ei oleks ju vahet, kui olen vaid saatuse tõugata?
- Just nimelt. Panin tähele oma viimasel kursusel,
kus vaadeldakse neid teemasid ka psüühika poolelt,
et usklike vaimset kasvu takistab alaväärsustunne,
mis võib anda väära pildi, nagu oleksin vaid väike ussike,
ja Jeesus on suur.
Oma alaväärsustundega muudan endaga koos väärituks ka Looja,
kuna olen Tema näo järgi loodud.
Laul 139, mis ütleb, et olen juba emaüsas imeliselt
ja kardetavalt loodud, annab inimesele mõõtmatu väärtustunde
ning näitab samas ka seda, et ilma Loojata olen vaid tühi kest.
Sind ootab ees imeline seiklus, et mis minust võib kõik saada.
Seal lubataksegi, et me veel ei tea, kuid tulevik on põnev.
- See, kes on teis head tööd alustanud, viib selle ka lõpule.
- USA-s on liikumine nimega "Becomers",
mis on võtnud selle kirjakoha oma motoks,
sest me ei tea veel, kelleks me saame.
- Lähme veel kord tagasi mainitud radikaalse väite juurde,
et osa kannatusi on põhjustanud patt.
Ka sina ei väida oma raamatus, et kõik kannatus johtuks patust.
- Sugugi mitte. Kui vaadata seda individuaalselt,
alates Aadamast, on meil pärispatt ja selle mõjud.
See on olemas ja selle vastu me ei saa.
On pattu, mida tehakse meie vastu.
Näiteks intsestiohvrid - ei saa öelda, et 4-5-aastane
oleks selles ise süüdi.
Ometi tuleb patt sel moel tema ellu
ja võib teda kogu elu mõjutada.
On olukordi, raskusi, probleeme, haigusi, ängistusi,
mis ei ole alati enda tekitatud ega sõltu meist.
See meenutab mulle kirjakohta, mis mul tihti meeles mõlkus,
kui kirjutasin seda raamatut kannatusest. 1 Pe 4:19 -
"Seepärast usaldagu need, kes Jumala tahtmise järele kannatavad,
oma hinged ustava Looja hooleks, tehes head."
Ma ei suuda alati leida kannatuse põhjust. Keegi ei suuda.
Kui aga nõustun kuulama, mida see püüab mulle öelda,
näiteks Püha Teresa palve kohaselt - teen, mida suudan,
aktsepteerin seda, mille vastu ma ei saa.
Annan kõik üle Jumalale ja ütlen, et see on minu jaoks liiga suur,
ma ei mõista ega suuda seda kanda.
Anna mulle siiski jõudu püsida tões, jääda Kristusesse ja armastusse.
Et ma vaatamata kannatusele ei jääks kinni kannatuse võrku,
vaid vaataksin üles mägede poole, kust meile abi tuleb.
- Oleme sama tundlikud kui need, kes küsisid Jeesuselt:
"Kes tegi pattu, kas see mees või tema vanemad?"
Nende meelest ei olnud muud võimalust -
kui keegi on pime või kannatab, järelikult on ta pattu teinud.
Ka Iiobi sõbrad soovitasid tal hoolega otsida,
küllap kuskil mõni patt peidus on. Nad ei näinud tervikpilti.
On väga ohtlik niiviisi oma lähedaste üle kohut mõista.
- Inimmeel tahab mõista ja kontrollida
ning peab seetõttu nägema tervikut. Samuti tahab see leida süüdlast.
Olin kord juhtimiskoolitusel ja ka seal oli tüüpiline,
et kutsuti koosolek kokku, et leida süüdlane mingile veale.
Lõpuks mõisteti, et see ei vii kuhugi.
Süüdlase otsimise ja kohtumõistmise asemel otsustati arutada,
mida saaks tulevikus paremini teha.
Tegime vea, mida on võimalik sellest õppida?
- Keset kannatust ja masendust ei ole alati õige otsida süüdlast
väljastpoolt ja mitte ka endast.
- Ei. Kui kannatatakse näiteks lapse kaotuse või millegi muu pärast,
mis röövib kogu jõu, kaovad usk ja lootus,
on minu meelest olulisim peatuda ja vaikida
ning kuulata.
Vahel on nii valus, et ei suuda liigutadagi.
On tunne nagu oleksid nii haavatud, et ei kannata mingit puudutust.
Peab püüdma jääda vaikseks ja loota, et ma ei jää siia,
sest Jumal on armastus ja teab kõike.
Juba enne raamatu kirjutamist sai mulle väga tähtsaks
Jeesuse Getsemani aias viibimise lugu,
Tema suhtumine seal ja Tema palved.
Olen väga tihti vaimusilmas seal Temaga koos
ja palvetan koos Temaga. See on väga võimas.
- Keegi oli kord haige,
tema juures käis erinevaid tervendajaid,
kuid ta ei saanud abi neist ega toodud tervendusvideotest.
Siis tuli keegi sama haigust põdenud inimene,
võttis tal käest kinni ja ütles: "Ma saan aru."
See oli tohutu suureks lohutuseks.
Kas Jeesuses võib kogeda sama - Ta on kogenud sügavaimat üksindust,
hüljatust, ebaõiglust?
- Siin on võimalus samastuda.
Olen ise kogenud, et me ei mõista Jeesuse töö väärtust enne,
kui maitseme midagi Tema kannatustest.
Seetõttu väidan radikaalselt, et vähemalt minu elu kannatused
on mind alati Jeesusele lähemale toonud.
Siis mõistame paremini, mida Tema on kogenud,
Tema üksindust ja kõike sellega liituvat.
On väga lohutav teada, et keegi võtab käest kinni ja saab aru.
- Siinkohal ongi hea lõpetada.
Aitäh, Salme Blomster, et rääkisid meile neil teemadel.
Aitäh selle raamatu eest.
Kallid vaatajad! Salme Blomsteri raamat "Kannatus" on väga oluline.
Milline tahes on sinu hetkeolukord, soovin sulle Jeesuse ligiolu,
kes on kõike kogenud ja teab.
Õnnistatud nädalat!
Kohtume nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Toimetaja: Leif Nummela
Tõlge: Monika Jaaguri
Tootja: Kansanlähetys