Piiblikohvik
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna on meil huvitav külaline - Seppo Palonen.
- Tere tulemast! - Aitäh!
- Oled teinud pikalt noorsootööd ja nüüd tegutsed täiskasvanute töö
sekretäri ja diakonina Helsingi Rahvamisjonis.
Oled näinud inimeste usule tulemise rõõmu,
kuid ka seda, kuidas usuelu hääbub ja inimesed kaovad kirikust.
Üks põhjuseid selleks on inimeste arvamus,
et nad ei saa olla usklikud, kui langevad pidevalt samasse pattu.
Ja teised ütlevad, et ei saa jääda usu juurde,
kuna patustasid niivõrd raskelt.
Inimestel on probleemid pattu langemisega
ja nad tunnevad süüd mingite väliste üleastumiste tõttu.
Oled sa kuulnud, et inimestel jääb seetõttu kogu usuelu katki?
- Olen kohanud seda nähtust.
Selle taustaks on mõtteviis, et Jeesus on hea elu võti.
Kui tahame tõsta elukvaliteeti, lisame sinna Jeesuse,
ning siis oodatakse vastavaid tulemusi.
Teine väärarvamus on see, et Jeesusele "Jah" öeldes
loodetakse isikuomaduste poolest kardinaalselt muutuda.
Loodetakse muutuda paremaks, justkui poolingliks.
Kui seda ei juhtu, tekib kahtlus, kas minuga üldse midagi juhtuski
või kas Jumal üldse olemas on.
- Piibel õpetab, et oleme patused, mitte seda, et teeme aeg-ajalt pattu
ja oleme üldiselt head.
Patt elab meis, nagu Paulus ütles, ja sellest pole pääsu.
Kas inimesed arvavad, et peaksid suutma mitte langeda
ja kui nad seda ei suuda, mõistavad end lõplikult hukka?
- Põhimõte ei ole see, et oleme patused ja patu haardes kinni,
vaid inimesed mõtlevad, et olen nüüd muutunud,
ja üldiselt heas elus tuleb ette haruldasi juhuseid,
kui meis kerkib esile tahtmine teha midagi Jumala tahte vastu.
- Kui patustamine on erand, siis ilmselt mõõdetakse end
mingi valikulise pinnapealse mõõdupuuga.
- Oma elu kristlasena ja Jumala lapsena
hinnatakse millegi järgi, mis pole tõde
ja mida Piiblis pole tõotatud.
Selle arusaamise järgi oleme nüüd põhimõtteliselt head,
kuid aeg-ajalt võib ette tulla mõni kõrvalepõige
sellest ilusti paika pandud elust.
- Johannes ütleb oma kirjas: "Kui me ütleme, et me pole pattu teinud,
siis me teeme tema valelikuks ja tema sõna ei ole meie sees."
Enne seda ütleb ta: "Kui me ütleme, et meil ei ole pattu,
siis me petame iseendid."
Kuna oleme patused, teeme ka aeg-ajalt väliselt nähtavat pattu.
- Ootused enda suhtes on ebarealistlikud.
Ootame, et meist tõuseb vaid häid motiive.
Seda tüüpi pühitsusmõtlemise juurde käib ka see,
et alustatakse nn. vormiajamiskuure - loen päevas pool tundi rohkem Piiblit
ja palvetan 15 minutit kauem, paastun rohkem ja küllap siis muutun.
Tahetakse muutuda justkui vaimses jõusaalis
vaimseid lihaseid treenides.
Sellise puhtuse puhul võib tekkida fenomen, nagu ränduritel kõrbes,
kus nähakse miraaže, otsekui oleks järgmise künka taga oaas,
kust saab vett ja värskeid puuvilju.
Vaimselt otsitakse samuti miraaže -
kui minu eest SEAL palvetatakse või mind õnnistab TOO inimene
või kui võitlen veidi rohkem ...
Aetakse taga miraaži, mida kunagi ei saavutata.
Sellisel teel võib ette tulla kogu võitlusest loobumist.
- Mida peaks tegema võitluse katkestamise asemel,
kui leitakse, et ollakse langenud?
- Piiblis on imeline see, et andeksandmisel ei ole piiri -
10 või 100 või 500 korda ja kõik.
Alati on võimalik Jeesuse poole pöörduda ja andeks saada.
Jumal on andnud ka väga praktilisi abivahendeid.
Üks neist on asjade avameelselt hingelt ära rääkimine.
On väga tähtis, et igal usklikul oleks keegi hingehoidja,
vaimulik isa või ema, kellele võib kõik vabalt ära rääkida;
öelda, et olen selline ja mul on niisuguseid mõtteid;
mul on säärased kiusatused või ma langesin tollesse pattu.
Et oleks keegi, kellele võib kõik ära rääkida.
Lisaks vaimulikele emadele-isadele võiks olemas olla
naiste ja meeste grupid, kus võib samuti avameelselt rääkida.
Meil peaks olema inimesi, kellele rääkida, mis elus toimub.
Kiusatuse tera katkeb, kui saab kellelegi ära rääkida.
Sellist usalduslikku enda avamist tasub ära kasutada.
- Keegi küsis kord avameelselt suurel avalikul üritusel,
et kuidas võib ta olla kristlane, kui ta ei suuda raudteejaamas
rongi oodates baari lähedalgi olla, ilma et sinna õlut jooma läheks
ja rongile mineku asemel, leiab ta end kahe tunni pärast
sealtsamast täiesti joobnuna.
Ta rääkis sellest väga ausalt ühel Piiblikooli üritusel
ja ütles, et tahab järgida Jeesust, uurib Piiblit ja teeb muud,
kuid polnud sellest patust vabanenud.
Ta küsis, kas ma saan olla sellisena kristlane?
- Saab küll. Kristlane on see, kes toetub Jeesusele
ja Tema lunastustööle.
Selle inimese meelispatt oli õlu, kuid neid on erinevaid
ja kõik ei pruugi olla nii nähtavad.
Mõne jaoks on see halvustamine, mõnele kibestumine,
kriitiline kohtumõistev meelsus.
Ükskõik mida koguduses ka ei tehtaks,
keegi kirtsutab ikka nina.
Kõik meie patuloomuse ilmingud ei ole nii selgelt nähtavad.
Kuid kristlane on see, kes loodab Jeesuse lunastustööle ristil.
- Sinu öeldust midagi lahutamata, kas sellise probleemi puhul
võib juhtuda, et ohtu satub töö, pereelu ja muud suhted?
Kas ei peaks sel juhul abi otsima?
- Kindlasti. Rääkisime äsja ühe võimalusena
usalduslikust avameelsusest.
Lisaks võiks selliste võitluste puhul olla üks konkreetne isik,
kellega just sellest teemast rääkida ja kellele antakse sellest aru.
Minu jaoks on vaimses töös ja kristlasena olnud oluline,
et on ülemaid, kellele annan oma elust aru.
Ma ei koge seda negatiivseelt oma elu kontrollimisena,
vaid positiivselt - lihtsalt annan oma elust aru.
- See tähendab anda endast vabatahtlikult, omal algatusel aru,
mitte et keegi kõiki su tegemisi kontrolliks,
vaid et oleks keegi, kellega kõigest rääkida.
- See on väga raske ja usulahkudele omane,
kui kontroll sunnitakse peale väljastpoolt.
Kristlase võitluses patuga on aga abiks,
kui inimene endast vabatahtlikult kellelegi aru annab.
Asjaga võib tegeleda kord nädalas või üle nädala kohtudes.
Teadmine, et keegi peab sellel valdkonnal mu elus silma peal,
on suureks toeks.
See on hingehoid, kus tegeletakse ühe konkreetse teemaga -
lahendusele orienteeritud hingehoid, kus ei kogeta vaid mõistmist,
ja aktsepteerimist, vaid tõelist julgustamist teiselt inimeselt.
Mitte nuhtlemist, vaid praktiliste lahenduste otsimist.
- Kas sinu tähelepanekute kohaselt on olemas inimgrupp,
kes ei võta pattu tõsiselt ega pea elustiili valikut oluliseks?
Nende meelest võib rahulikult, ilma probleemideta langeda.
See on juba iseenesest probleem.
Teise rühma usuelu on aga pidev võitlus
ja pattulangemine on nii hävitav, et jäetakse kogu asi katki,
sest neil on olnud iseendast ebarealistlik arusaamine.
- Mõni aeg tagasi rääkisin ühes noorte täiskasvanute rühmas
hingehoiuteemast ja vestlus käis peamiselt
ülitundliku südametunnistuse ümber.
Üks kohalolijaist viis mu hiljem rongi peale ja uuris,
kas minu õpetuse võiks lühidalt nii kokku võtta,
et osad sõidavad maanteel 130 km tunnis ilma südametunnistuspiinadeta
ja teised vaevlevad hirmsasti, kui sõidavad 80 km tunnis
ja sõita tohib 120 km tunnis.
Südametunnistus on väga hea asi, kuid samas ka ohtlik.
Südametunnistus üksi ei ole absoluutne patumõõtur,
sest seda mõjutavad ka kasvatus, kogemused ja muu selline.
Ülitundlik südametunnistus on väga ränk koorem.
- Kui südametunnistus ei ole absoluutne patumõõtur, siis mis on?
- Jumala Sõna, Piibel.
Kuna Piibel ei anna konkreetseid vastuseid kõikidele küsimustele,
leiab sealt siiski põhimõtted ja suunad.
Piiblisõnale programmeeritud südametunnistus on hea lahendus.
Südametunnistusest üksi ei piisa, kuid seda ei tohi ka täiesti unustada.
Jumala Sõna järgi programmeeritud südametunnistus on hea mõõdupuu.
- Kui võideldakse ja usutakse andeksandmist, ega loobuta usust,
vaid jätkatakse, sest andeksandmisel ei ole piire,
kuid siis peab kuskil oma usust tunnistust andma
ja seda kogetakse suure koormana.
Mida teha, et see tunnistamine ei oleks suur koorem,
vaid võimalus?
- Taevasse ei päästa uskudes Jeesusesse JA tunnistades.
Ei ole olemas päästevõrrandit usk pluss veel midagi.
Taevasse pääseme vaid armu ja Jeesuse lunastustöö tõttu.
Teine vaatenurk tunnistamisele on fakt, et tunnistame Jeesusest,
mitte sellest, kes ma olen või kui palju ma olen muutunud.
Tunnistame, et Jeesus armastab mind sellisena, nagu ma olen
ja peab mind enda omaks.
Meie tunnistus peaks keskenduma õigele asjale.
Tunnistame Jeesusest.
- Kas selline inimene, kes ei suuda vabaneda oma lemmikpatust
ja peab end tõeliselt halvaks kristlaseks, võib ka tunnistaja olla?
- See sõltub patust.
Kui kedagi tuntakse naabruskonnas alkohoolikuna,
kes on oma perele ja teistele kahju toonud,
siis tema parim tunnistus on see, et ta võitleb selle teemaga
ja otsib abi ning püüab anda oma parima probleemist vabanemiseks.
Kui piir asetatakse nii, et peab olema täiesti patuta
või peaaegu patuta, ei tohiks keegi tunnistada.
- Teisisõnu, kui olen näiteks varastanud naabrilt redeli ja muud,
siis säärane halb käitumine otsekui rikuks minu tunnistuse
ja selle usutavuse.
- On selline väljend - meie teod joonivad meie sõnad kas alla või üle.
- Arvatakse, et Jumal võib kasutada seda või teist inimest,
kuna ta laulab nii hästi või räägib või on neil mõni muu anne.
Kuidas julgustaksid neid, kes peavad end täiesti tavaliseks
ja neil pole mingeid erilisi ande?
- Vaimses töös vajatakse väga erinevaid inimesi.
See on nagu püramiid, mis vajab alusmüüri jne.
Kui jutlustaja on tipp, siis ta ei pääseks sinna
ilma ülejäänud alusehitiseta.
Vajatakse korraldajaid, organiseerijaid ja varustajaid,
kes teevad põhiasju.
Vajatakse neid, kes teevad sellist nähtamatut vaikset tööd -
kutsuvad üritustele, levitavad sõna TV7 kohta
ja muud taolist individuaalset tööd.
Tervik moodustub väikestest osadest.
Ja kuigi kellegi osa on nähtamatu, on see püramiidi valmimiseks
siiski vältimatu.
- Patust ja langemisest rääkides küsivad paljud,
kas ma olen patustanud Püha Vaimu vastu?
Jeesus ütles, et kõik peale selle antakse andeks.
Kardetakse, et on tehtud midagi, mida ei saada kunagi andeks.
Palun selgita seda täpsemalt.
- Olen palju mõelnud Püha Vaimu pilkamise teemale,
sest see kerkib hingehoiu olukordades niivõrd tihti esile.
Ütleksin isegi, et igal kristlasel on periood,
kus tegeletakse selle teemaga.
Kui mõni vaataja võitleb selle küsimusega,
kuulub ta kristlaste enamusse.
Kuna seda on nii tugevalt rõhutatud kui andestamatut pattu,
muutub see justkui püsikriisiks.
Jeesuse sõnu "Ära pilka Püha Vaimu!"
võiks võrrelda suvilas palliga järve ääres olemisega -
mida sügavamale palli vette suruda, seda kõrgemale välja ta põrkab.
Ta saab oma jõu sügavusse surumisest.
Sama on Püha Vaimu pilkamisega - seda püütakse hoolega vältida
ja inimmeel toob just seetõttu esile Püha Vaimu pilkavaid mõtteid.
Inimesed ehmuvad ja arvavad, et on teinud midagi parandamatut.
Ometi on see minimaalne vaimne probleem.
Olen lugenud erinevatest allikatest Püha Vaimu pilkamise kohta
ja selle võiks lühidalt kokku võtta kui meelevaldse püsiva isepäise
Jumala meeleparanduskutsele vastupanuna.
Vastupanu nii pikalt ja sihikindlalt, et vaimne aisting,
mille abil kuuleme Jumala kutset meeleparandusele, sureb.
Nagu nõrgeneb ka meie kuulmine, kui kuulame üha valjemat muusikat
ning lõpuks ei kuule enam midagi.
Või kui sööme üha vürtsikamat toitu, kaob meie maitsemeel.
Püha Vaimu pilganud inimesel on surnud see meel,
millega kuuldakse Jumala kutset meeleparandusele.
Nii räägitaksegi, et need, kes kardavad,
et on pilganud Püha Vaimu, ei ole seda kindlasti teinud.
Inimene, kes seda on teinud, ei oma enam seda meelt,
mis teda teema üle muretsema paneks.
- Kas see tähendab täielikku, lõplikku loobumist Jeesusest?
- Just. Sellist inimest see lihtsalt enam ei huvita.
Murelikele, ärevuses inimestele ütlen julgustuseks,
et nende mure on kindel märk, et nad pole Püha Vaimu pilganud.
- Aitäh julgustamast ja rääkimast ka patu puhul
piirideta andeksandmisest.
- Aitäh teile, kallid vaatajad.
Kuulsite head sõnumit - andeksandmisel ei ole piiri.
Jeesus ei ütle, et nüüd oled liiga tihti selles eksinud,
andestus on otsas, vaid Jeesus ütleb Piiblis pigem:
"Seda, kes minu juurde tuleb, ma ei heida välja,
ükskõik, mitmendat korda ta tuleb."
Õnnistust teie nädalasse!
Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Toimetaja: Leif Nummela
Tõlge: Monika Jaaguri