CAFÉ BIBELN
Välkommen tillbaka till Café Bibeln!
Idag är min gäst prosten, kyrkoherden Keijo Rainerma.
- Välkommen! - Tack!
Vi talar idag om ett ämne som man inte längre så ofta hör talas om.
Vi talar idag om bikten.
Om vi tänker på Bibeln och Jesu förkunnelse -
var bättring och omvändelse mycket centralt.
Jesus sade ju: "Omvänd er och tro på evangeliet!"
Ändå hör man inte mycket om detta idag.
Hur väsentliga anser du bättring och omvändelse vara i kristendomen?
Det var verkligen, som man kan säga, -
Herrens programförklaring från första början.
”Guds rike är nära. Omvänd er och tro på evangeliet."
Och om Han började med det, så följde det med också hela vägen.
Man kunde kanske säga att Hans undervisning efter det -
var att berätta och förklara vad bättring och tro innebär.
Det är säkert mycket riktigt som du säger -
att tyngdpunken i dagens förkunnelse inte ligger på samma sak.
Enligt min uppfattning var utgångspunkten den -
att allting inte är bra nu i människors liv -
någonting måste ske, -
och sedan berättade Han vad och hur.
Om vi tänker på vårt liv: så efter det -
att man vänt sig till Gud -
och tron har fötts i hjärtat och man litar på den...
Ändå... T.ex. Martin Luther undervisade mycket om bikten.
Han säger, som du citerar i din bok om våra värden och skatter: -
"Om du föraktar bikten och lever högmodigt utan att bikta dig, -
drar vi den slutsatsen att du inte är någon kristen.
Detta är därtill ett säkert tecken på att du även föraktar evangeliet."
Luther förknippar nu bikten med kristendomen och evangeliet.
Vad är bikten egentligen, och varför borde man bikta sig?
Vi talade nyss om bättring, och ett sätt att försöka förstå -
vad det är fråga om gäller de uttryck som används i Bibeln.
Här kunde man också tala om sinnesförändring.
Var och en som hoppats att hans sinne i någon sak -
skulle förvandlas har märkt att sinnesförändring på egen hand -
är en rätt så svår sak.
På samma sätt som det är när det blir fråga om tron, -
Bibelns tro, det som Bibeln menar med tro, -
är den inte bara det att man anser att något är sant, -
eller har kännedom om något, -
utan egentligen betyder det att människan har -
ett rätt och gott förhållande till Gud.
Bibeln ger den uppfattningen att ingendera, -
alltså varken sinnesförändring i bättringssyfte -
eller tro är sådana saker som människan kan få till stånd.
Bibelns bild är den att "att bättra sig" är att bli "bättrad av bättraren" -
helad av helaren -
och tron är en gåva av Gud, Han ger den och verkar den.
Bibeln talar om på vilket sätt Gud vill verka till tro hos oss -
och då kan vi tala om olika medel som verkar till tro.
De är Hans Ord, dopet, nattvarden, -
och till denna grupp av medel hör också bikten.
Kanske bättringen och tron kommer klarare fram i bikten.
Vid bikten går människan ini sig själv, -
närmar sig sanningen om sig själv, -
och framför allt är hon inför Gud -
för att avlägga räkenskap för sitt liv.
Tron betyder på sätt och vis -
att sedan flytta blicken bort från sig själv -
till det som Gud redan har gjort klart -
och vad Han gör för oss.
Om Gud har ansett det nödvändigt att ge oss -
sådana medel genom vilka Han verkar till bättring och tro, -
kan då människan utan skada låta bli att använda dessa medel?
På samma sätt som vi håller det för viktigt med kristet dop -
och, som åtminstone för en del personer blivit kärt, nattvarden, -
på samma sätt är det också med bikten.
Den har sin egna viktiga plats i livet.
När vi talar om bikten, så är det fråga om att vi bekänner -
för biktfadern, -
eller någon person.
Jag läser ett andra citat av Luther där han säger: -
"Makt att förlåta synder är inte annat än att prästen, -
eller i nödfall vem som helst kristen, -
kan säga åt en annan, om man märker att -
hon är sorgsen eller ångestfull i sin synd, detta glada löfte: -
'Var trygg, dina synder är förlåtna'.
För den som tar emot detta och tror det som Guds ord, -
är synderna med säkerhet förlåtna, -
men där inte tro finns, hjälper det inte fastän -
Kristus och Gud själv skulle säga det, -
för inte ger väl Gud något åt någon som själv inte vill ha det.
Hela församlingen är full av syndernas förlåtelse, -
men endast ett fåtal tar emot den, -
för de vill inte tro det, utan säker- ställa den med sina egna gärningar."
Alltså herden eller vem som helst kristen kan vara biktfader -
som tar emot syndabekännelsen.
Är det det är fråga om vid bikten, att jag i närvaro av någon person -
bekänner mina synder och han sedan med Guds Ord ger tröst -
och förkunnar syndernas förlåtelse?
Precis, vi kan förenklat säga att bikten innefattar två punkter.
Den ena att synden förnimms, identifieras och bekänns.
Det betyder att synden namnges, -
den har skett vid en viss tid och på en viss plats.
Människan känner den i sitt inre -
och känner den med smärta.
Den andra är att den så kallade biktfadern, som kan vara -
församlingens präst eller en kristen broder eller syster, -
förkunnar synderna förlåtna.
En sådan rätt grundar sig på Bibelns lära att vi ska handla så -
och ger oss en sådan uppgift.
Naturligtvis kunde man tänka att det till bikten -
som tredje punkt ännu hör tron.
Det betyder att jag får tro att mina synder -
i och med denna syndaförlåtelse, absolution har blivit förlåtna.
Säkerheten om förlåtelse baserar sig på -
att man handlat enligt Guds Ord, -
och Ordet lovar att den förlåtelse som -
genom den kristne broderns eller systerns mun uttalas -
är Guds egen förlåtelse.
Den baseras sig inte på att det känns befriande, -
eller att min biktfader är stark i sin tro, -
på honom kan jag tro och lita.
Den baserar sig inte på dylika saker, -
utan enbart på Bibelns löfte.
Naturligtvis biktar vi oss inför Gud också gemensamt.
I gudstjänsten ingår ju syndernas bekännelse och absolution, -
på en allmän nivå där alla deltar och alla får för sin egen del tro på den.
Samtidigt betyder det att vi bekänner också sådan -
skuld och synd som vi inte själva är medvetna om eller märker.
Men när det är fråga om privat bikt och biktfader -
bekänner vi de synder som vi har på samvetet och är medvetna om.
Är det så att om vi tänker på den vanliga kristnes liv -
så ofta öppnar Guds Ande genom Ordet -
det att jag konkret har syndat i tankar, ord och gärningar.
Nu kan jag ju också ensam i bönen bekänna dem inför Gud, -
men så har jag ju ännu denna möjlighet.
Hurdan är den praktiska erfarenheten? Varför behövs ännu -
en syndabekännelse inför en annan kristen eller pastor?
Det finns säkert många orsaker till det.
För oss räcker det att Bibeln råder oss att göra så, -
men också samvetets ångest och nöd -
när vi letar och frågar och längtar efter säkerhet -
att allt nu är bra mellan mig och Gud.
Kanske det också är Guds sätt att handla, -
att Han på sätt och vis tar fast oss -
för en, två eller tre saker.
Han översköljer oss inte med hela vårt gudlösa, syndiga och själviska liv.
Den bördan skulle vi inte stå ut med -
utan Han sätter sitt finger på något ställe, -
som ett blåmärke som gör ont.
Synden får ett namn -
och då är det fråga om att -
vi blir syndbekännare genom att vi förstår att vi är syndiga.
Jag behöver Guds nåd och förlåtelse.
Bikten gör det verkligt som predikas och förkunnas: -
Guds försoning, nåd och förlåtelse.
Kanhända är det en stor svårighet, -
som också inverkar på att bikten rätt så litet används, -
att andelen av klar undervisning i förkunnelsen är liten: -
om Guds lag, de tio budorden o.s.v.
Om vi på något sätt vill urlaka eller bortförklara synden -
så då finns det kanske inte heller någon syndkänsla, -
utan bara ett allmänt illamående och en obenämnd ångest.
Människan vet inte vad -
ångesten och illamåendet beror på.
Du skriver här i din bok om våra värden och skatter -
så här om bikten: "Syndkänsla, nöd och ånger är sällsynta.
Detta är en följd av förkunnelsens bristsjukdom.
Predikan om lag och väckelse har paketerats -
och i stället har kommit blott uppmuntran och tröst."
Dessa förblir ju lätt obegripliga för människan -
då man inte vet vad man konkret borde göra.
Det är säkert en väsentlig sak i dagens förkunnelse av Ordet.
Har förkunnelsen blivit ensidig?
Naturligtvis kan man tänka sig att människor redan har tillräckligt med -
bekymmer och sorg, utmattning och trötthet, -
och någon kan nådigt tänka att vi inte mera ska öka på bördan -
utan uppmuntra, trösta och stöda och gå bredvid.
Men då uppstår frågan - vad behövs evangeliet till?
Och människan lämnas i ovetskap -
om vad deras ångest beror på.
Det kan vara så att en del av en bikten har flyttats -
till läkarnas och psykologernas mottagningar.
Där avläggs dagens bikt därför att -
det är få som förstår att här skulle nu behövas en präst -
eller kristen broder eller syster.
Det kan vara fråga om en god människokännare -
och inför psykologen får jag vara svag, -
jag kan ha problem och svårigheter och allt det här, -
men inför en kristen syster eller broder får jag vara syndig -
och hon eller han kan genom Bibeln hjälpa mig.
Ett ställe som jag kommer att tänka på, -
där det sägs rakt ut, är i Bibeln, Jakobs brev kapitel 5, -
"Bekänn därför era synder för varandra -
och be för varandra så att ni blir helade."
Här kopplas helandet till att -
vi bekänner våra synder och ber för varandra.
Människan är en helhet -
och ofta kan befrielsen från skuldens börda -
och erfarenheten av att Gud har förlåtit mig, -
jag har blivit benådad, -
ha en överraskande inverkan -
på människans psyke och fysik o.s.v.
Det sker ett övergripande helande -
och ett tillfrisknande.
Å andra sidan, om man går och bär på syndaskuld -
är det ingen överraskning om man också insjuknar på annat sätt.
Om vi i praktiken tänker att någon säger: -
"I mitt liv finns det sådana saker som jag vill bekänna -
och få en försäkran om att de också är förlåtna."
Vilket råd skulle du ge, och kan man lita på -
att min egen pastor och herden i min församling, -
håller saken hemlig, att bikthemlighet garanteras -
om jag avlägger bikt?
Detta har alltid kraftigt betonats och understrukits -
och visst också på något sätt stadgats i kyrkolagen, -
denna absoluta tystnadsplikt och förtrolighet -
i synnerhet då det är fråga om bikt, -
och i allmänhet också -
då det är fråga om personlig diskussion och själavård.
Man kunde också tänka så att -
själavården är en mycket mångfaldig -
och tidskrävande sak.
Bikten är ofta tidsmässigt -
en kort och en klar förrättning.
Synden som man har på hjärtat igenkänns och bekänns -
och förlåtelsen förkunnas.
Naturligtvis kan man tänka sig att någon församlingspräst, -
eller någon annan, inte förstår biktens betydelse -
eller människans nöd.
Det är förstås orimligt att vänta sig att biktaren först -
måste förklara för pastorn vad bikten går ut på.
Därför vill säkert många gärna söka upp någon kristen -
man eller kvinna som man har förtroende för.
Någon gång kan en helt obekant person vara lättare som biktfader -
än en nära och bekant, -
men dessa frågor är inte relevanta i det här sammanhanget, -
utan vi får använda den hjälp som Bibeln lär.
Vilka synder bör jag bekänna?
De som tynger mig mest, -
eller borde jag berätta ungefär allt som jag har på hjärtat?
Martin Luthers stora kamp gällde på sätt och vis detta, då han förstod -
att han borde bekänna sina synder, -
men förstod att han inte vet om alla, -
eller inte kommer ihåg dem.
Då uppstod frågan: -
"Gäller inte förlåtelsen och nåden mig då?"
Hans själavårdare och biktfader, som hette Staubitz, -
vägledde honom i frågan.
Om jag minns rätt gjorde han det genom att beskriva -
det som så, att om läkaren behandlar bölder, behövs det inte att -
varje böld punkteras skilt.
Om han konstaterar att det är fråga om smittkoppor eller dylikt -
räcker det att kopporna behandlas.
Luther säger här att du bör bekänna det -
som du först kommer ihåg, -
alltså det som ligger överst, som inte ger ro.
Börja från de grövsta, allvarligaste och tyngsta synderna.
Såklart kan vi tänka oss att -
att ödmjuka sig vid bikten kan vara en svår sak -
och kanhända bekänner vi sådant som är lättast -
att få sagt, -
och någon svår och tung sak, -
eller någon skamfull sak blir osagd, men följden är ofta den att -
sinnet inte får ro.
Jag har ur din andra bok läst om en tanke -
som var nyttig för mig själv.
Du talade om att bikten kan jämföras -
med att vi på förhand frivilligt -
går dit vi alla hamnar efter döden: -
den yttersta domen där allt måste komma i ljuset.
När jag nu avlägger bikt, -
så är det som om jag på förhand skulle besöka domaren.
Jag menar inte att biktfadern skulle vara som domaren, -
men på sätt och vis att jag bekänner mitt tillstånd, -
som jag ändå en gång måste göra, -
att jag är syndig och Gud är helig.
Nu kan jag frivilligt på förhand göra det och bli benådad.
Ja, jag kommer ihåg en beskattningsfråga, -
då jag i min osäkerhet fick rådet att be om ett förhandsbeslut.
Man kunde säga att också i bikten är det fråga om -
ett dylikt förhandsbeslut, -
som alltså förutsäger den slutliga domens beslut.
Man kan säga så här; -
om du vill försäkra dig om hur det kommer -
att gå för dig vid sista domen, -
så bikta dig.
Ordet säger: "allt du löser på jorden ..."
Allt som ni förkunnar förlåtet på jorden är förlåtet i himlen.
Bikten ger oss på sätt och vis förhandsbeslutet.
Det vill säga att i det här avseendet är det högsta evangelium.
Det är högsta evangelium och jag tror att var och en -
som får en möjlighet att bikta sig -
och personligen får höra det som vi får höra i predikan, -
och allmänt, t.ex. i gudstjänsten...
Att det kommer personligt, att det är fråga om mina -
synder, min ställning inför Gud -
och över mig personligen uttalas orden: "Min dotter/min son -
dina synder är dig förlåtna."
Var och en som erfarit detta har säkert också erfarit -
att det här ju ett fantastiskt evangelium.
Det här är ett förlösande, frigörande och glädjande budskap.
Vi har tid för ännu en fråga i det här programmet.
Om en person har biktat sig, men hon inte får ro, -
vilket råd ger du i ett sådant fall?
Till det här hör ännu det att människan känner -
att hon gör samma synder på nytt och på nytt, -
och då kan man råda henne att på nytt komma inför Gud.
Om man redan bekänt en sak för biktfadern, -
så behöver man inte mera gå till biktfadern med den saken, -
utan inför Gud läsa t.ex. Fader vår-bönen.
"Förlåt oss våra synder. Förlåt det här än en gång."
Om man sedan igen känner att man inte får ro...
Det är naturligtvis möjligt, för så många saker verkar inom oss, -
men det tillintetgör inte vissheten om att det är förlåtet.
Gud har förlåtit det.
Våra synder kan nog lämna, - kunde man säga ärr, -
som där påminner om sin närvaro.
Inför Gud, i Jesu namn är de förlåtna. - Precis.
Tack Keijo Rainerma för att du var med och belyste vad bikten går ut på.
Tack till er bästa tittare för att ni igen var med oss.
Om du vill försäkra dig om hur det går vid den yttersta domen -
är det en ypperlig möjlighet att få bekänna sin synd för biktfadern -
och höra honom uttala den sista domen, -
att man i Jesu namn får tro alla sina synder förlåtna.
Ett härligt evangelium. Låt oss leva av det också denna vecka.
Välsignad vecka till dig. Vi ses igen i Café Bibeln.
Översättning: Himlen TV7