CAFÉ BIBELN
Välkomna till Café Bibeln.
Som gäst har jag i dag Nina Åström, välkommen!
Du är sångare på heltid.
Vi lyssnar direkt till din låt "Faithfully yours" - troget din.
Jag vaknar på morgonen
Jag är Din.
Sätter på mig sminket
Jag är Din
Gör mig redo för frukost
Alltid
troget Din
Jag talar i telefon
Jag är Din
Jag skrattar åt ett bra skämt
Mmm...Din
Sätter mig ner för att äta lunch
Alltid, alltid, alltid...
troget Din.
Jag kör till jobbet
Jag är Din
Talar med människor
Går genom skogen igen
Alltid
troget Din
När jag gråter eller skrattar, suckar i mörkret -
undrar, fast jag vet -
När ska jag få se Ditt ansikte?
Kimmo Suomela
Jag dukar av bordet
Jag är Din
Hjälper henne med läxorna
Äntligen läggdags
Alltid, alltid, alltid...
troget Din
Din...
Faihfully yours är den fjärde låten på din nya skiva -
som heter "Landscape of my soul", mitt själs landskap.
Är låten troget Din, som handlar om -
hur hela livet är i Guds hand och för Honom, är det din själs landskap?
Det är det nog. Det finns förstås också mycket annat -
men det där är nog typiskt för mitt sätt att tänka.
Relationen med Jesus begränsas inte till viss dagar eller -
vissa klockslag. Det gäller hela tiden eller så gäller det inte.
När det är verkligt kan jag inte i något skede säga att det inte är så.
Människan består av kropp, själ och ande och allt är gott.
Allt det utgör människan och Jesus inverkar på alla delar.
Att troget leva för Gud omfattar också att troget tjäna Honom.
Ditt jobb och yrke som sångare, Nina Åström, har fört dig -
ut i ca 20 länder runt om i världen för att sjunga.
Du har sjungit i väldigt olika situationer. Du har sjungit i Amerika -
i Ryssland, Italien, Holland...
Finns det något som är lika överallt?
Ja. Det är en av de stora saker jag lärt mig -
trots att jag förundras över hur olika det är på olika platser -
och också små saker görs på olika sätt. Redan strax utanför Finland -
görs saker inte lika som här.
Men det mänskliga är så lika överallt.
Vi är skapta för ett ändamål.
Vi är inte skapta till att vara ensamma utan för relation.
Om vi inte är i en relation vet vi att något saknas.
Vi vet kanske inte vad, men vi vet att det är något. Det ser jag överallt.
Människor söker det där som saknas.
Beroende på hur mycket pengar eller möjligheter man har söker man -
på olika sätt. Man söker efter att då skulle jag vara tillfreds -
och hel på något sätt.
Vi är skapta för relation med Gud.
Till att bli älskade av Honom och älska Honom, varandra och oss själva.
De relationerna är vi skapta för.
Det ser man överallt. Om det inte fungerar försöker man ersätta det.
Vi klarar oss inte utan det. Om vi är utan det -
är inget bra och inget är tillräckligt. När vi har det räcker det med lite.
Du har varit i situationer med människor som har pengar -
glamour och så. Under de senaste åren har du också sjungit -
i helt annorlunda omständigheter i Ryssland, Lettland, berätta om det.
För nio år sedan ombads jag komma och sjunga i fängelser.
Reijo Luokkanen och Ilkka Puhakka bad mig till fängelser i Ryssland.
Jag tänkte att knappast... Jag tänkte att jag inte har något att ge där -
som västerländsk kvinna med ett prydligt liv.
Jag ska nu ta en lång historia helt kort...
Jag for iväg trots allt och då insåg jag -
att det finns inga olikheter egentligen. Fängelsernas fördel kan vara -
att de ofta lyssnar bättre där. Fast det stämmer inte alltid.
Människor är i så olika situationer. Men när man klär av yttre -
skyddsnät blir människan ofta mer beredd att lyssna till -
det som Gud vill säga. Ofta talar någon om något som är viktigt.
Men det förekommer också där det är glamoröst. Det beror på -
från vilken bakgrund människorna kommer, vilka tragedier de upplevt -
och vart de kommit. Jag har märkt att min publik -
kan se väldigt olika ut, men i något avseende har de kommit -
till vägens slut. De har insett att de inte klarar sig i egen kraft.
De längtar efter något mer, att det måste finnas mer på något sätt.
De är redo att lyssna.
Hur var det att första gången komma till något fängelse i Ryssland -
jag kan tänka mig att dörrar stängs bakom dig och så.
Två, tre dörrar... Kommer det i något skede en känsla av att vara utlämnad?
Första gången var det i Murmansk.
Vi var ännu i Finland och jag steg in på flygplanet.
Planet som skulle till Ryssland. Då var jag lite förskräckt.
Men efter det, och det är det märkliga -
och orsaken till att jag vet att det är Gud som verkar -
eller så fattar jag bara inte... Gud tillslöt mina ögon på sätt och vis.
Det är många saker jag inte behöver se. Jag är inte rädd.
Vi har väldigt bra samarbetspartners och det skulle vara dumt att fara dit -
ensam, utan lokal hjälp, men ändå -
har jag inte ens som kvinna obehag att vara där, vilket jag var rädd för.
Jag förvånades över det att det kändes helt -
som var som helst. Nu sjunger jag för de här människorna, hej på er.
Det har också verklig betydelse att vi kommer dit.
Inte bara att vi hade konsert, utan att vi kom och besökte dem.
Ni är viktiga.
Här är vi ofta så upptagna av allt annat.
Vi tror att vi fixar det mesta, behöver ingen hjälp av varandra eller Gud.
Det är inte alltid så här heller, men det finns mer av det.
Hur ser en typisk situation ut i fängelset?
Du sjunger, evangelisterna - Ilkka Puhakka -
predikar, talar...
Det är någon matsal eller ett samlingsrum där alla samlas.
Vi har en tolk, det är viktigt med en bra tolk.
Ingen av oss pratar ryska, så det är viktigt.
Oftast är det så att publiken redan sitter där när vi riggar upp grejerna.
Första gången tänkte jag att hur ska vi kunna kolla ljudet när de är där?
Det här är hela grejen, sa Ilkka. Vi är här som deras gäster -
och det här är del av det. Då förstod jag det själv också -
att det inte bara är konserten utan också hur vi är nu. Allt hör till.
Din erfarenhet är att låtarna som är gjorda i Karleby i Finland -
kanske en del vid en sjö, jag vet inte -
att de fungerar i fängelset i Murmansk?
De kommunicerar det du vill berätta där?
En bra fråga, någon tänker säkert att hur skulle det vara möjligt.
En medelklasskvinna, en mor -
som aldrig suttit i fängelse, kanske lite emotionell -
men det är det lustiga att den Heliga Anden går med dig -
när du är kristen. Ju mer du vågar lita på det -
och vara den du är, ju mer du hittar din identitet i Jesus -
så har det ingen betydelse att vi är olika, fångarna och jag.
Det att de ser att jag är mig själv -
och Gud kan verka genom det, det fungerar.
Frestelsen ligger ju i att nu far vi dit, nu tar jag på mig utstyrseln -
och rockar, men det är ju inte alls jag.
De skulle ju brista ut i skratt, det vore helt löjligt.
Så finns det andra, t.ex. Reijo "Klinu" Loikkanen -
som är helt annorlunda.
Han ser helt annorlunda ut och är det också.
Jag har många gånger sagt att se hur lite vi har gemensamt till det yttre.
Ändå kan Gud förvandla och har något att ge åt oss båda.
Har ni fått respons direkt av fångarna?
Visst, för det mesta kommer det redan i själva situationen -
du kan se det i deras ögon. En typisk situation är att de först är rädda -
och osäkra och har inte ens sett varandra på en tid så de är spända.
Hela kroppsspråket är såhär. Så öppnar de sig småningom.
Ofta kommer de och pratar efteråt.
Det kan komma meddelanden och brev.
De brukar tacka för att man över huvudtaget kom, att någon alls -
kom så långt bort för att hälsa på dem.
Nu när vi var i södra Ryssland -
var det många som kom till tro.
I typiska fall kommer någon fånge emot en när man kommer dit -
och fångvaktaren kramar honom och säger att det är fängelseförsamlingens
ledare, och de har ett gäng där som växer. Det händer mycket där.
Det finns alltså troende som kommit till tro under fängelsetiden.
Ofta återvänder de till fängelset för att jobba där, efter sin frigivning.
Båda som vi jobbade med nu hade suttit i fängelser som vi besökte.
Vill man ha mer information om ditt arbete finns det på -
www.ninaastrom.com
Där kan man läsa om kommande resor och annat intressant.
Man kan också stöda arbetet.
Vad spelar förbönen för roll i ditt arbete och din verksamhet?
Inte bara i fängelserna utan överallt.
Jag ser det som att det fungerar på samma sätt överallt -
och det baseras ju på bön, jag säger till förebedjarna att nu ber vi.
Jag känner när det riktigt behövs.
Det är grunden man bygger på och ju fler förebedjare det finns -
desto mer tacksam är jag för det.
Om de olika situationer du befunnit dig i när du varit i olika länder -
har du sett, när man nu talar mycket om att man i västländerna -
har allt tommare kyrkor och unga lämnar församlingarna -
medan det kommer hundratals människor på dina konserter.
Är det något som inte stämmer? När budskapet presenteras på -
ett intressant sätt vill människor höra det, samtidigt lämnar många kyrkan.
Hur tolkar du situationen?
Läget är kanske lite olika från land till land eller olika områden.
Just nu händer det mindre i Europa -
medan massor kommer till tro på andra håll, fast det inte pratas om det.
Åtminstone inte i vanliga nyheter.
Vissa länder har kanske sina specifika tider.
Jag tror nog att man måste presentera saker på ett sådant sätt -
att man inte kommer dit som besserwisser, presenterar evangeliet -
och tror sig veta allt, för det gör vi inte -
utan visar respekt. Jag vill också bli respekterad av människor.
Å andra sidan ska vi inte gå under stol med -
vem Jesus är, att Han är sanningen och livets källa.
Vi är ofta så försiktiga och osäkra -
att vi inte längre erbjuder något. - De känner på sig att man tvekar.
Vi har denna skatt i lerkärl.
Lerkärlet är vad det är, men det är en skatt vi har och ska dela med oss av.
Vi förundras tillsammans. - Innan vi hör på en låt till från -
skivan "Landscape of my soul", låten heter "freedom within prison walls" -
och berättar om fängelsearbetet, sammanfatta ditt budskap Nina.
Våga tro på att Gud vill visa nåd.
Nina och du ska våga. Det är inte lätt, men -
det är vår enda chans att hitta livet och oss själva.
Det är att "förverkliga sig själv", men på en helt annan nivå.
Man måste våga tillåta Gud att ge nåd.
Tack att du var med i programmet, Nina Åström.
Tack även till dig. Våga tro att Gud vill vara nådig mot dig och mig.
Kom ihåg att du kan läsa mer om Ninas arbete på -
www.ninaastrom.com.
Vi lyssnar ännu till en låt om just fängelsearbetet.
Vi spelade på ett fängelse, nånstans i St. Petersburg.
Efteråt kom en man fram och sa: "Jag är fri".
De här väggarna är bara ett tillfälligt hinder och jag hörde senare -
att han funnit - frihet inom fängelsemurar.
Vi spelade på ett annat fängelse, nånstans i Murmansk.
Där jag tittade ut över de extremt kortklippta huvudena -
såg jag en man med ett strålande ansikte -
och senare hörde jag att han funnit frihet inom fängelsemurar.
Ja, åh ja, frihet inom fängelsemurar!
Frihet inom fängelsemurar!
Vi spelade igen på ett fängelse, nånstans i Ryssland.
Systrarna i cellerna var lite misstänksamma till en början.
Det kan jag nog inte anklaga dem för.
Några kvinnor bröt ner murar och verkligt systerskap växte fram -
jag såg att det var frihet inom fängelsemurar.
Frihet inom fängelsemurar!
Okej, Vasa-pojken, släpp loss!
Vi spelade på en ort nånstans i Europa, kanske Finland.
Jag sökte ett par vänliga ögon bland publiken.
Jag såg en man med samma glans, samma glöd -
och jag kunde höra honom säga: Frihet inom fängelsemurar!
Ja, åh ja, frihet inom fängelsemurar!
Frihet inom fängelsemurar!
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle