KEYMEDIA INTERVJUAR
YASSIR ERIC "FRÅN HAT TILL KÄRLEK"
Yassir Eric Född i Khartoum, Nordsudan år 1972
Enda sonen till hövdingen för en stor klan
Skulle gå i sin fars fotspår och föra släktens ärofyllda arv vidare
I familjen hade vi en mycket klar hierarki.
Min farfar var klanens ledare.
Ingen sade "nej" till eller emot honom.
Vi hade ett stort vardagsrum dit farfar brukade komma.
Han hade en speciell sittplats, lite högre än alla andra.
Då man närmade sig hälsade man och kysste hans hand.
Så gick man baklänges. Man visade aldrig ryggen.
Så satte man sig till höger eller vänster.
Man kunde sitta i en månad. Om han inte frågade -
fick man inte säga något.
Då vi åt fick ingen börja före honom.
Ingen fick fortsätta äta då han var klar.
Ett mycket hierarkiskt system.
Det syntes även i relationen mellan far och mor.
Vi kommer från en kultur där kvinnor är åtskilda från män.
I vårt hem finns allting dubbelt: -
två vardagsrum, två skilda ingångar.
Män och kvinnor umgicks inte.
Jag upplevde aldrig att min mamma hade varit nära då vi var hemma.
Men hon älskade oss och jag hade en bra relation till henne.
Vår pappa visade sällan känslor för mamma.
Jag såg dem aldrig gå hand i hand eller kramas.
I vår familj fanns ett klart hierarkiskt system.
Det var klart vem som ledde klanen.
Först farfar, sedan min far.
Jag var den äldsta sonen, alltså automatiskt i hans fotspår.
Då min far inte var hemma var alla underställda mig.
Ingen skillnad hur gammal eller ung jag var.
Jag njöt mycket av privilegierna. Att vara prinsen i hemmet.
Jag fick allt eftersom jag var den äldsta sonen.
Jag hade mycket privilegier som ett litet barn.
Min mor behandlade mig som en prins.
Hon nekade mig aldrig något.
Om jag bad om eller behövde något gav de mig det.
Allt i mitt liv var planerat på förhand.
Då jag föddes var mitt namn redan planerat.
Jag måste gå i koranskolan.
En farbror hade lovat ge sin dotter -
till mig som hustru.
Då jag skulle gå i gymnasiet eller universitet behövde jag inte söka -
då min farfar hade ordnat allt.
Därefter skulle jag till armén och sedan in i politiken.
Jag skulle bli en inflytelserik politisk och religiös person -
precis som min farfar, min far och andra i vår släkt.
"Då jag återvände hem var jag en helt annan person."
Jag lärde mig att läsa och skriva mycket tidigt.
Jag läste tidningen för min far innan jag gick i skolan.
Min far var en mycket lärd man -
och han hjälpte och formade mig på många sätt.
Då jag var åtta tog min far mig till en särskild skola.
Skolan låg 1500 km från hemmet -
vid gränsen till Egypten.
Det var en koranskola mitt i öknen, i en liten by.
Jag visste inte varför vi åkte dit.
Jag hade rest mycket med pappa.
Jag tänkte att det var en resa bland andra.
Vi skulle stanna i ett par dagar och komma hem.
Det här var annorlunda. Vi kom till byn mitt i öknen.
Inga träd, bara sand.
Det var hett och dammigt o.s.v.
Vi träffade koranskolans shejk.
Far presenterade mig, och åkte.
En äldre kille som hade ansvar på skolan kom -
och rakade mitt huvud.
Jag visste inte varför. Nästa dag började vi citera Koranen.
Vi skrev koranverser på en tavla och memorerade dem varje dag.
Vi skrev verser och memorerade dem.
Vi måste läsa och uttala allt korrekt. Om inte blev vi slagna.
Senare förstod jag varför de rakade huvudet.
Shejken satt i mitten med en lång piska.
Om man sade ett ord eller ett kommatecken fel -
slog han med piskan på ens huvud.
Man fick inte gråta eller visa känslor.
Det var en mycket svår tid.
De första nätterna grät jag.
Jag fick inte visa det.
Kulturen var att män inte gråter -
eller visar känslor oberoende av vad som händer.
Jag väntade på att pappa skulle hämta mig.
Jag tröstade mig med att det bara var en dag till.
En dag gick, en till, två veckor gick.
Jag tänkte att kanske en månad eller två.
Men far kom efter två år och hämtade mig på koranskolan.
Jag visste inte var jag var eller om min far -
någonsin skulle hämta mig på koranskolan.
Den tiden formade mig, det jag var, mitt hjärta, mitt tänk.
I koranskolan fanns två viktiga saker.
För det första: att leva i "umma".
Umma är arabiska från ordet "um" som betyder mamma.
Umma beskriver det islamiska samhället.
Där lärde jag mig att jag inte längre tillhör min lilla familj -
utan tillhör det globala islamska umma.
Det andra var att tro på gud och vara rotad i hans ord.
Jag växte upp till en religiös person redan som barn.
Koranskolan är inte en skola -
där man lär sig matematik, kemi eller fysik -
utan Koranen utantill.
I Koranen finns 114 suror, den är lika lång som Nya Testamentet.
Man lär sig utantill på klassisk arabiska.
Man förstår inte innehållet, men det formar en.
Min far hämtade mig efter två år och jag kände knappt igenom honom.
Jag tänkte... Jag minns dagen då han kom.
Jag kunde inte rusa till honom då jag hade en koran i handen.
Man kan inte bara slänga den, den är guds ord.
Man får inte heller visa stora känslor.
Han hämtade mig, jag tänkte han skulle berätta om familjen, mor.
Vi åkte tillbaka hem.
Under hela resan berättade han inte om familjen, om mor.
Han frågade vad jag lärt mig. Jag måste citera -
varje sura under hela resan.
Jag återvände hem som en helt ny människa.
Jag radikaliserades som barn.
Jag slutade hälsa på kvinnor. Folk var troende eller icke-troende.
Jag ville åka till södra Sudan -
för att kämpa för Allah mot de otrogna.
"Om jag hör någon läsa Koranen fel rycker jag till -
och väntar mig att någon ska slå mig."
Jag kommer från en kultur där man mycket sällan frågar "varför".
Som barn lärde jag mig aldrig fråga mina föräldrar "varför".
Man frågar alltid "hur".
De säger till dig att be, du frågar inte varför -
eller när utan "hur ska jag be?"
I koranskolan visste jag inte vad som hände med mig.
Eftersom far tog mig dit måste jag acceptera det.
Jag funderade inte om jag borde vara där eller någon annanstans.
Efter några månader -
så bara rättade jag mig efter läget.
"Så är det." Sådan är kulturen jag kommer från.
Man analyserar eller ifrågasätter inte.
Man har inte egna åsikter och motsätter sig inte något.
Min barndom tog slut i koranskolan.
Den tog slut då de rakade mitt huvud.
Jag kände mig naken och kraftlös.
Jag förlorade allt positivt som jag hade före det.
Koranskolan är en viktig milstolpe i mitt liv.
Även idag då jag hör någon läsa Koranen fel -
rycker jag till och väntar mig att någon ska slå mig.
Livet blev sig inte likt.
Jag slutade leka och spela fotboll.
Jag gick inte med de andra barnen -
för att göra sådant barn gör.
Jag tillbringade mycket tid i moskén, jag citerade Koranen.
Jag tillbringade mycket tid med farfar och far.
Jag uppfostrades sedan barndomen som en vuxen.
Inte ens idag kan jag säga något om man frågar mig om barndomsminnen.
Jag minns att jag förhöll mig till mig själv som till en vuxen.
Jag var med äldre, min far och farfar -
och det formade mig på många sätt.
Jag gick ut gymnasiet och fortsatte på universitetet.
Medan jag var på universitetet hände något i vår familj.
Något hände med min farbror.
"Det var första gången jag såg farfar förskräckt och helt mållös."
Jag hade en farbror som studerat i väst. Han var mycket bildad.
Mycket fanatisk muslim. En dag gick han till kyrkan -
eftersom han jobbade för säkerhetstjänsten.
Han gick för att arrestera pastorn och låta fängsla honom.
Min farbror gick och satte sig längst bak i kyrkan -
och lyssnade på vad pastorn sade.
Pastorn berättade om någon som skulle gå och förfölja kristna.
Han hade lov att arrestera kristna.
Pastorn beskrev det hela och sade att kanske mannen kom till en familj -
där man och hustru äter frukost.
Eftersom de var kristna kom han -
för att arrestera mannen och hustrun och föra iväg barnen.
Han berättade vad min farbror gjort innan han kom till kyrkan.
Min farbror var utom sig, hur kunde han känna till hans historia?
Efter gudstjänsten gick min farbror till pastorn för att skjuta honom.
Pastorn sade: "Varför?" Farbror: "Du berättade för alla om mig."
Pastorn sade: "Jag berättade inte om dig, utan en berättelse från Bibeln."
Han sade: "Innan du dödar mig vill jag läsa berättelsen med dig."
Pastorn öppnade Bibeln. Apostlagärningarna kapitel nio.
Han började läsa om Saulus på väg till Damaskus.
Jesus steg ned och visade sig för honom.
Saulus föll till marken och blev blind.
Jesus botade honom och använde honom.
Pastorn läste berättelsen.
Min farbror sänkte bit för bit sin hand.
Han lade vapnet på golvet då pastorn var klar med kapitlet.
Det enda min farbror sade till pastorn var: -
"Om Jesus är verklig och är Guds Son -
vill jag lära känna Honom och tro på Honom." Farbror blev kristen.
Min farbror kom hem. Vi satt med min farfar.
Farbror kom, hälsade inte på farfar och bad inte om lov att tala.
Han sade: "Jag är inte längre muslim.
Jag lämnade islam och följer Kristus."
Det var en chock för oss alla.
Det var första gången jag såg farfar i chock och mållös.
Han kunde inte säga något.
Farbror vände farfar ryggen och gick ut ur rummet.
Det var ett stort problem för oss.
Farfar sade att hans son dragit en stor skam över familjen.
Han bestämde sig för att döda honom.
Farbror arresterades och fördes till fängelset.
Jag älskade honom och ville hjälpa honom tillbaka till islam.
Det var första gången jag frågade vem Jesus Kristus verkligen är.
Inte för att tro, utan för att visa att han hade fel.
Jag hade ingen Bibel, så jag läste vad Koranen sade om Jesus.
Jag var förundrad och överraskad över hur Koranen beskrev Jesus.
Guds Ord och Ande. Den enda som är levande är Jesus!
Jesu mor Maria är den enda kvinnan som nämns i Koranen.
Jesus överraskade mig helt.
Men det var inte en orsak för mig att följa Jesus -
tills något hände en dag.
"De talade till Gud som till en vän, med vanliga ord."
Sonen till min farbror i fängelset blev mycket sjuk.
Han föll i koma och togs till sjukhuset.
Läkarna sade att han kommer att dö, han överlever inte.
Han kunde inte tala eller röra sina lemmar, nästan inte andas.
Varje dag gick jag till sjukhuset och satt bredvid honom.
Jag väntade eftersom läkarna sagt att han kommer att dö.
En dag kom två kristna.
De kom in i rummet.
Jag hatade dem och ville inte tala med dem.
En av dem räckte sin hand till mig. Han ville närma sig mig.
Jag såg korset i hans hand.
Jag drog tillbaka handen, sade att jag inte rör en hand med ett kors.
Jag frågade varför de kommit.
De sade att de hört att barnet är sjukt och ville be för honom.
Jag visste inte att kristna ber.
Jag visste inte att kristna ens tror på Gud.
Av artighetsskäl gav jag dem lov, sedan kunde de gå.
Jag visste inte hur kristna ber så jag kollade dem.
Tar de av skorna? Tvättar de sig? Söker de rätt riktning?
De gjorde inget av det. De bara stod där -
vid sängen och började tala till Gud.
De bad på ett sätt som vidrörde mitt hjärta av två skäl.
Ett: de bad med visshet.
De talade till Gud som till en vän, med vanliga ord.
Jag tänkte: Vilka är de?
Två: de bad med kärlek.
De bad för barnet som om det varit deras eget barn.
Som muslim bad jag också för kristna.
Men mina böner var alltid sådana: -
"Förgör dem, döda dem, sänd eld från himlen som förgör dem alla."
Dessa otrogna kom och bad att Gud skulle hjälpa barnet.
Då de slutat be och sade amen -
öppnade barnet ögonen för första gången på fyra veckor!
Han började röra sina händer -
och livet återvände sakta till hans kropp.
I den stunden öppnade Gud mina ögon att se Honom.
"Min far hade lärt mig att man ska stå upp för det man tror på -
även om man måste dö."
En av männen delade evangeliet med mig. Han sade att Gud älskar mig.
Första gången jag hörde orden Gud och kärlek i samma mening.
Han sade att Gud har en plan för mig.
Han sade att jag inte måste dö för att komma till Gud.
Jesus har redan gjort jihad för mig, Han dog för mig på korset.
Den kvällen förstod jag vad det är att vara Guds fiende, -
och att försonas med Gud genom Jesus.
Vi började samtala klockan sex på kvällen.
Vi talade hela natten. Jag hade många frågor.
Klockan fyra på morgonen frågade han om jag tror att Jesus lever.
"Ja." Han sade: "Om Han lever kan du tala med Honom."
Det gjorde jag år 1990. Jag sade till Jesus:
"Om du är den han talar om -
så kom in i mitt liv och förvandla det."
Det gjorde Jesus.
Då jag tog emot Jesus var det mycket dramatiskt -
men även verkligt.
Jag kände Guds närvaro i mitt liv.
Jag upplevde pånyttfödelsen. Man blir en ny person.
Man blir en ny skapelse.
Då man är i den situationen -
har fruktan ingen plats i hjärtat.
Jag uppfostrades även till en krigare.
Min far sade att jag ska stå upp för det jag tror på, intill döden.
"Din grav är tom, men även min grav är tom."
Jag gick hem. Som muslim var jag inte rädd för folk.
Skulle jag vara rädd för min familj som Kristi efterföljare?
Jag gick hem och sade att jag är kristen.
Idag skulle jag berätta det på annat sätt.
Men då var jag ivrig, gick hem och sade -
att jag blivit kristen. Jag berättade vad det innebär. Problemen började.
Far sade att jag inte längre är hans son.
Han adopterade en annan son. Jag måste lämna hemmet.
De dödförklarade mig.
De köpte en likkista och tog den till begravningsplatsen.
De begravde mig.
De satte en annons i tidningen: Vår son är död, han finns inte längre.
Det kändes hemskt att skiljas från min familj.
Jag var inte rotad i den nya tron. Det var en svår tid.
Familjen hade betytt allt för mig.
Ja, de var muslimer och fanatiska muslimer -
men det bästa hos mig lärde jag mig av far och mor.
De betydde allt för mig.
Plötsligt måste jag lämna. Jag fick inte vara med dem. Det var hemskt.
Jag fick uppmuntran den första gången jag bad Fader Vår.
Jag mötte en Gud som inte är som Allah -
som skapade universum och sedan sitter någonstans.
En Gud jag kan kalla far och som säger: "Du är min son."
Jag miste min far och familj, men tillhör Honom.
När jag tänkte på min död och stod vid min grav -
kände jag en hand på mig även om ingen var där.
Inte bara det, jag kände även en röst som sade: -
"Du är ledsen eftersom din familj begravde dig.
Men vet du: Din grav är tom, och min grav är också tom."
Jag visste att dessa ord bara kunde komma från Jesus Kristus.
Min familj dödförklarade mig -
men jag lever i Kristus, jag lever och talar till dig.
För mig visar det på Guds godhet och nåd.
"Att möta hat med hat är mänskligt, att möta hat med kärlek -
är gudomligt. Det är mer än vi -
i vår egen kraft klarar av." - Yassir
Översättning: Andreas Forsberg Himlen TV7