Tervetuloa Armon kalliolle! Minun nimeni on Petri Välimäki.
Käsittelemme nyt hyvin laajaa kokonaisuutta, -
apostoli Paavalin kirjeitä korinttilaisille.
Hän oli aiemmin 2. suurella lähetysmatkallaan -
kertonut evankeliumia -
ja suureen, mutta maineeltaan huonoon kaupunkiin -
oli syntynyt hyvin elävä Jumalan seurakunta.
Hän oli myös pitkään palvellut heitä siellä.
Nyt hän oli kuitenkin jo edennyt palvelussaan uusille alueille.
Ilmeisesti kirjoittaessaan tätä 1. Korinttilaiskirjettä -
hän oli Efeson kaupungissa.
Yhä hän kuitenkin syvästi välitti itselleen rakkaista ihmisistä -
ja seurakunnasta Korinttissa.
Siksi hän myös pitkään myöhemmin oli heidän kanssaan -
seuraaviltakin lähetysmatkoilta kirjeitse.
Itse asiassa jo ennen tätä 1. kirjeeksi kutsuttua kirjettä -
hän oli saanut kirjeitä sieltäkin suunnasta, -
mikä ilmenee tästä kirjeestä.
Myös tämän jälkeen kirjeenvaihto jatkui.
Paitsi että hän kirjoitti heille, hän ohjasi seurakuntaa -
Jumalan tahdon mukaiseen elämään -
ja hyvinkin tarkasti antoi perussuuntaviittoja -
Jumalan seurakunnan elämään.
Siinä näemme Jumalan Pyhän Hengen toiminnan niin, -
että vuosituhansia senkin jälkeen ohjeet ovat täysin pitäviä -
ja ajankohtaisia jokaiselle Jumalan seurakunnalle tänäkin päivänä.
Aiemmissa ohjelmissa olemme nähneet, -
miten hänen paimenen ja apostolin sydämensä suorastaan riemuitsi -
heistä ja monista kohdista siinä, mitä Jumala oli heille antanut.
Siitä suuresta armosta ja niistä armolahjoista ja siunauksista, -
joita Jumala oli heille antanut.
Hän oli samalla valmis kohtaamaan myös vaikeat asiat hyvin suoraan.
Hän ei siis kohdannut vain mukavia ja kivoja asioita -
tai vain moittinut, vaan hän kohtasi molemmat asiat.
Hän ilmaisi vahvaa rakkautta, mutta oli myös valmis ojentamaan -
ja ohjaamaan, varoittamaan, kehottamaan ja nuhtelemaankin, -
kun siihen oli aihetta.
Tämän hän teki, koska hän välitti heistä aidosti.
Yksi hyvin vaikea asia näyttää liittyneen -
ainakin osalla seurakuntaa ja myös osalla sinne tulleita johtajia, -
ylpeyteen. Jotkut vaikuttavat ottaneen uskon -
eräänlaiseksi itsensä korottamisen välineeksi.
Ei taida olla ihan harvinaista nykyäänkään.
Olisiko meillä kaikilla joskus houkutusta sellaiseen?
No, Korinttissa tällaista ilmeni, -
ja siihen apostolilla oli kyllä varsin pysäyttävää sanottavaa.
Kuulemme kohdasta 1. Kor. 4:8-13: -
Olipa aika puhutteleva sanoma Korinttin seurakunnalle!
Se varmasti puhuttelee tänäkin päivänä.
Huomaamme tässä valtavan eron sen välillä, -
mitä luonnollinen mieli ajattelee jumalanpalvelijoista -
ja miltä asia näyttää Jumalan Sanan valossa.
Edelleenkin on totta, että usein inhimillinen ihminen -
hyvin mielellään tahtoisi saada palvelusta kunnioitusta, -
ehkä palkkioitakin ja kenties joskus rikkautta, -
menestystä ja monella tavalla -
jotain ehkä suureltakin vaikuttavaa.
Sellaista julistusta, joka niitä lupaakin -
eli kun uskoo tarpeeksi, niin sitten tulee, on monesti kuultu.
Ilmeisesti jotain sen suuntaista oli ilmennyt myös Korinttissa.
Siihen oli nähtävästi liittynyt myös -
apostolin jonkinasteista väheksymistä -
ja eri apostolien nimiä käyttäen myös puolueiden tekemistä.
Jotkut korottivat toista apostolia ja tekivät sen mukaisen puolueen.
Toiset korottivat toista ja tekivät sen mukaisen puolueen.
Apostoli kuitenkin vahvasti korostaa, ettei kyse ole -
heidän keskinäisestä kilpailustaan tai siitä, kuka on suurin.
Päinvastoin! He olivat kokeneet mitä suurimpia koetuksia, -
halveksuntaa ja vastustusta.
Eivät he keränneet suuria rahoja tai halunneet rikastua.
Pikemminkin päinvastoin.
Kuten luimme jakeista 11-12, -
niin heidän elämänsä todellakin kuvasti jotain vallan muuta.
"Vielä tänäkin hetkenä me kärsimme sekä nälkää että janoa, -
olemme alasti, meitä piestään ja me kuljemme kodittomina, -
me näemme vaivaa tehden työtä omin käsin.
Meitä herjataan, mutta me siunaamme; meitä vainotaan, -
mutta me kestämme."
Itse asiassa juuri nämä apostolit, joista Paavali tässä puhuu, -
olivat Jeesuksen jälkeen kaikkein merkittävimpiä -
ja laajimmin palvelleita Jeesuksen todistajia.
Miten ihmeessä on mahdollista, että tämä asia näin menee?
Näin kysyy inhimillinen mies - luonnollisesti.
Maailman pelisäännöissähän hyvin merkittäviä asioita tekevät -
ja ne ensimmäiset ovat usein ja hyvin näyttävästi ehkä rikkaitakin -
ja saavat paljon kunnioitusta, nousevat suureen arvoon ja asemaan.
Heitä palvellaan. Kun vertaamme siihen, -
niin tuntuu käsittämättömältä, -
miten tämä Jumalan valtakunnassa nyt meneekin näin.
No, uskon tämän siis liittyvän siihen, -
miten toisenlainen todellisuus avautuu silloin, -
kun kyse on jumalanpalvelusta Jumalan seurakunnassa, -
jumalanpalvelijoista ja myös apostoleista.
Esimerkiksi, kun Jeesus opetti opetuslapsia, -
he kyllä tahtoivat, että heidät korotettaisiin kunniapaikalle.
Jopa heidän lähisukulaisensa, äitinsäkin, tuli pyytämään, -
että pojat pääsevät Jeesuksen vasemmalle/oikealle puolelle.
Välillä opetuslapset riitelivät ja väittelivät, kuka heistä oli suurin.
Eikö tämä ole aika inhimillistä?
Mitä Jeesus vastasi tällaisissa tilanteissa?
Lisäksi Hän asetti myös itsensä tässä täysin esikuvaksi.
Maailman suurmiehissä, ehkei naisissakaan, ei taida löytyä -
ainakaan tuohon aikaan tai sitä ennen sellaisia, -
joiden suuruus olisi perustunut tällaiseen: -
asettuu palvelemaan, menee kaikkein heikoimpien rinnalle, -
joita kaikki muut halveksivat ja väheksyvät, -
puolustaa ja rakastaa heitä, -
on valmis pesemään opetuslastensa jalat.
Kun Hän tiesi, että Hänet tullaan ristiinnaulitsemaan -
vajaan viikon kuluttua, Hän ei alkanut suojautua, -
ei etsinyt pakopaikkaa tai lähtenyt karkuun. Mitä Hän teki?
Hän kokosi opetuslapset yhteen ja alkoi varustaa heitä siihen, -
miten he selviävät, kun tämä tapahtuu.
Hän aloitti sen sillä, että Hän pesi heidän jalkansa.
Hän sanoi: "Minä olen antanut teille esikuvan, -
että te myös niin tekisitte."
Meidät on todellakin kutsuttu rakastamaan ja palvelemaan.
Jumalan valtakunnassa palvelu ei ole sitä, -
että me uskon varjolla tulemme muita paremmiksi tai suuremmiksi -
tai meitä korotetaan ja ihaillaan, -
vaan meidät kutsutaan välittämään siitä lähimmäisestä.
Luonnollinen ihminen ei ota vastaan sitä, mikä Jumalan Hengen on, -
koska se on tutkisteltava hengellisesti.
Luonnolliselle ihmiselle se on vierasta.
Siksi meidän pitää rukoilla, että Jumala antaa sydämiimme -
aitoa rakkautta, aitoa palvelijan mieltä, -
jossa jokainen lähimmäinen alkaa merkitä.
Jeesuksella oli aikaa olla yksittäisten ihmisten kanssa.
Hänellä oli aikaa olla pienissä ryhmissä.
Hänellä oli aikaa viettää monta vuotta varustaen opetuslapsiaan.
Jeesus oli valmis käymään ristille. Sielläkin Hän vielä rakasti -
ja rukoili ryövärin ja jopa surmaajiensa puolesta.
Hän rakasti loppuun asti: "Isä, anna heille anteeksi..."
Viimeisessä puheessaan opetuslapsille -
Hän antoi yhden käskyn - yksikössä.
"Uuden käskyn minä annan teille, että te rakastatte toisianne. -
Siitä kaikki tuntevat teidät minun opetuslapsikseni, -
että teillä on keskinäinen rakkaus."
Apostoli Paavali koki tämän myös hyvin omakohtaisesti.
Esimerkiksi 2. Korinttilais- kirjeessä hän sanoi, -
että hänellä oli pistin lihassa. Kaiken pahoinpitelyn, vaikean -
ja vainojen ja muiden lisäksi oli vielä pistin lihassa, -
joka tuntui hyvin tuskalliselta. Siksi hän rukoili monesti, -
että Jumala ottaisi sen pistimen pois.
Lopulta Jumala vastasi, mutta vastasi yllättävästi.
Jumala vastasi hänelle: "Minun armossani on sinulle kyllin, -
sillä minun voimani tulee täydelliseksi heikkoudessa."
Apostoli otti tuon vastaan. Hän sanoi: "Niinpä siis, -
minä olen mielistynyt heikkouteen, hätään, vainoihin, -
sillä kun minä olen heikko, niin minä olen väkevä."
Tätä voisi kuvata myös niin, että tähän yhteen kroppaan -
ei mahdu kahta kauhean vahvaa.
Jos minun kohdallani on kovin vahva Petri, -
niin ei paljon jää Jeesukselle tilaa, -
mutta kun itsekäs luontomme on ristillä, -
niin silloin jää tilaa Vapahtajalle ja Jumalan voimalle.
"Minun voimani tulee täydelliseksi heikkoudessa."
Tämä elämämme täällä - olemme täysin armosta pelastettuja, -
emme suuruutemme, ansioittemme, emme sen vuoksi, miltä näyttää, -
mitä ihaillaan, vaan Jeesuksen ristin veren tähden.
Kaikki syntimme on sovitettu. Saamme armosta pelastuksen.
Armosta te olette pelastetut. Ette itsenne kautta, se on Jumalan lahja -
ettei kukaan kerskaisi. Jokainen Jeesukseen turvaava saa pelastuksen
armosta ja lahjana. Samoin se, että saamme palvella, -
ei johdu suuruudestamme, vaan Jumalan valtavasta armosta.
Se on armoa armon päälle.
Meille armahdetuille Hän antaa voimansa. Hän siunaa.
Meidän heikkojen kautta Hän palvelee lähimmäisiä -
ja haluaa meidänkin rakastavan heitä, myös heikkoja.
Tämä aarre on meillä saviastioissa, -
että toi suunnaton voima olisi Jumalan -
eikä näyttäisi tulevan meistä.
Apostoli joutui aika pysäyttävällä tavalla opettamaan tätä -
myös korinttilaisille sekä tässä kohdassa että muissa kohdin.
Rukoilemme, että Jumala antaa mei- dänkin sydämiimme aitoa rakkautta, -
sinä siellä ja me täällä vaikka näin: -
Kiitos, rakas Jumala, että saamme pyytää Sinulta tätä.
Jeesuksen veren tähden anna meille kaikki syntimme -
ja myös ylpeytemme anteeksi. Jeesus, tule sydämiimme, -
myös tämän lähimmäisen, joka juuri nyt Sinua pyytää.
Anna Sinulta tulevaa aitoa rakkautta ja palvelijan sydän, -
täysi armosi Jeesuksen Kristuksen nimessä. Aamen.
Ystävä rakas, Jeesuksen nimessä ja veressä -
saat uskoa kaikki syntisi anteeksi.
Jumalan armo ja rakkaus olkoon sinun kanssasi. Ole siunattu. Aamen
Ystävä, on suuri etuoikeus, että me saamme elää armosta.
On suurta Jumalan armoa myös se, että me saamme välittää armoa.
Siinä tarvitaan meitä kaikkia.
Jos tahdot osallistua Armon kalliolla -ohjelmien tekoon, -
niin voit osoittaa tukesi soittamalla ruudulla näkyvään numeroon.
Silloin annat noin 12 euron lahjoituksen.
Voit myös lahjoittaa ruudulla näkyvälle tilille viitteen kanssa.
Voit tukea myös nettilahjoituksella tai tekstiviestillä.
Iso kiitos tuestasi yhteiseen palveluumme!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare