Tervetuloa Armon kalliolle!
Minun nimeni on Petri Välimäki.
Armon kalliolla -sarjassa käsittelemme nyt -
apostoli Paavalin kirjettä roomalaisille.
Se on yksi kaikkein merkittävin dokumentti -
ja historiassa vaikuttanut kristillinen kirjoitus, -
jonka apostoli Paavali kirjoitti suunnitellessaan Rooman matkaa.
Sinne oli syntynyt uusi seurakunta, -
jolla ei kuitenkaan vielä ollut kovin paljon tietoa uskon ydinasioista.
Niinpä apostoli tahtoi hyvin seikkaperäisesti kertoa, -
mistä kristillisessä uskossa on kysymys.
Hän halusi ohjata Jumalan seurakuntaa siellä -
Jumalan tahdon mukaiseen elämään ja yhteyteen ja rakkauteen -
ja uskoon myös seurakunnan elämään.
Aivan viime jaksoissa me näimme, -
miten apostoli Paavali keskittyi, -
kun oli syntynyt keskinäisiä ikään kuin puolueita -
tai painotuseroja. Ne johtuivat hyvin paljon siitä, -
että Rooman seurakunnassa oli eri taustoista tulleita ihmisiä.
Oli juutalaisia, jotka olivat tulleet juutalaisuudesta -
Jeesukseen uskoviksi ja löytäneet Messiaansa.
Juutalaisuus oli heille monin tavoin hyvin tärkeä, -
monet siihen liittyvät lähtökohdat. Oli myös roomalaisia -
ja muista kansoista olevia Jeesukseen uskovia.
He kaikki olivat Jumalan seurakuntaa, -
ja evankeliumi Jeesuksessa Kristuksessa kuului jokaiselle.
Nämä taustat aiheuttivat kuitenkin myös aikamoista kipinöintiä -
seurakuntaan ja sen elämään ja siihen tapaan, -
miten elettiin asioita todeksi.
Apostoli tahtoi rakkaudessa huomioida molempia ryhmiä -
tai moniakin ryhmiä ja ohjasi srk:aakin tekemään niin -
ja seurakuntalaisia huomioimaan toinen toistaan.
Näin nykyäänkin koostumme srk:issa hyvin erilaisista ihmisistä, -
joilla on erilainen tausta ja elämänhistoria, -
erilaiset viiteryhmät, mistä olemme tulleet.
Kuitenkin se kaikkein kallein aarre yhdistää meitä.
Mutta miten me osaamme elää toistemme kanssa, -
huomioida erilaisuutta ja miten tuo keskeinen ydin ja yhteinen rakkaus -
saa silti tulla päällimmäiseksi?
Näistä esim. Roomalaiskirjeen luvut 14-15 puhuvat hyvin vahvasti.
Myös jo luku 13 ja toki monin paikoin koko kirje.
Rooman seurakunnassa oli esim. niitä, -
jotka olivat sillä tavalla vapaita. He uskoivat evankeliumin.
Esimerkiksi ruokatavat Jeesuksen sanottua ruoat puhtaiksi -
he kokivat, että ruoka on ruokaa, sitä voi syödä ja siitä voi iloita.
Toisten tausta sanoi monet ruoat kielletyiksi eli sopimattomiksi.
He olivat oppineet siihen koko elämänsä.
Sitten oli niitä, jotka liittyivät roomalaiseen ja pakanakulttuuriin, -
missä oli uhrattu epäjumalille, ja sitten lihat myytiin torilla -
ja usein aika halvalla, koska kaikki ei mennyt uhritoimituksissa.
Se oli hyvää lihaa, ja sitä sai edullisesti.
Niille, jotka olivat sydämessään vapaita, ei ollut epäjumalia.
He uskoivat Jeesukseen Vapahtajanaan, ruoka oli ruokaa -
ilman muuta merkitystä. Toisille oli suuri pahennus, -
että sellaista ruokaa syötäisiin.
Tässäkin apostoli opetti heitä rakastamaan toinen toisiaan.
Edellisissä jaksoissa paneuduimme näihin asioihin tarkemmin.
Hän opetti, että uskomme ydin ja keskus on Jeesus Kristus: -
Jeesuksen täytetty työ, Jeesuksen sovitustyö.
Hänessä meillä on armo, usko. Hänessä meillä on vapaus ja elämä.
Ja se on kaikkein tärkeintä.
Se on jokaiselle Jeesukseen uskovalle ihmiselle.
Siksi olemme veljiä ja siskoja Jumalan edessä, samaa perhettä.
Jumala rakastaa meitä, joten apostoli opastaa, -
että emmekö mekin voisi rakastaa toinen toisiamme.
Vaikka onkin erilaisuutta, niin emmekö silti voisi kokea -
sen yhteyden niin paljon tärkeämmäksi, -
että saamme sydämestämme rakastaa ja oppia huomioimaan toisiamme.
Seuraavassa kohdassa hän tiivistää tämän keskeisen ydinasian.
Kuulemme Roomalaiskirjeen 15. luvusta, -
siis Roomalaiskirjeen luku 15 jakeet 1-3: -
Tähän liittyy siis se aikaisempi opetus, josta ilmenee, -
että evankeliumin uskossa vahvat -
kokivat suurta vapautta ja uskoivat sen todeksi -
eivätkä olleet niin erierilaisissa ulkonaisissa teoissa kiinni.
He eivät saa halveksia eivätkä väheksyä niitä, -
jotka haluavat noudattaa erilaisia säädöksiä, -
vaan arvostaa ja rakastaa heitä veljinä ja siskoina.
Osa oli kiinni näissä ulkonaisissa. Apostoli kutsuu heitä heikoiksi -
ja tarkoittaa siis evankeliumissa heikkoja, -
joita ulkonaiset säädökset vielä aika paljon sitovat.
Heillä taas oli taipumus tuomita niitä, jotka kokivat tätä vapautta, -
koska he eivät tehneet heidän haluamiaan pykäliä.
Apostoli opetti vahvoja, -
että heidän tuli kunnioittaa tässä suhteessa heikompia, -
ja heikkoja, että he eivät saa tuomita, -
vaan heidän tulee rakastaa myös suurempaa vapautta tuntevia.
Näin hän siis molempia ryhmiä opetti ajattelemaan ensin sitä toista.
Myös päivän tekstissä kuulimme -
hyvin selkeästi tämän apostolin Sanan.
Meidän ei tule elää itsellemme mieliksi, -
vaan olkoon kukin lähimmäiselle mieliksi -
hänen parhaaksensa, että hän rakentuisi.
Tässä ilmenee keskeisen tärkeä kristillisen uskon lähtökohta, -
että meidät on kutsuttu rakastamaan.
Meidät on siis kutsuttu rakastamaan ja asettamaan toinen ihminen -
ja hänen tarpeensa ja tilanteensa ja hänet kaikin tavoin -
ihan ensisijaiseksi meidän ajattelussamme.
Jeesus opettaa sen kaikkein tärkeimpänä käskynä.
Lopulta Hän antaa yksikössä yhden käskyn: -
Tämä on minun käskyni, että te toisianne rakastatte.
Siitä teidät tunnetaan omikseni, että teillä on keskinäinen rakkaus.
Apostoli Paavalin hyvin vankka ja vahva opetus on se, -
etteivät nuo Jeesuksen sanat olleet mikään slogan, -
vaan Jeesus tarkoitti sitä.
Ja niin myös nyt apostoli Paavali opettaa sitä, -
että me sydämessämme rakastamme ja huomioimme toisen tilanteen -
ja haluamme palvella niin, että hän rakentuu.
Tämä asia ei meidän luonnolliselle ihmisellemme ole aina kovin helppo.
Luonnollinen ihmisemme, josta UT:n alkukieli käyttää sanaa 'sarks', -
suomeksi sana 'liha', roikkuu meissä vanhana luontona.
Meissä roikkuvat synti ja itsekkyys.
Kaikki olemme syntiinlankeemuksesta osalliset, -
ja itsekkyys vaikuttaa meissä monin eri tavoin.
Siksi me ihmiset aika usein pikemminkin tahtoisimme, -
että tuo kohta kylläkin otettaisiin huomioon, mutta niin, -
että nuo toiset huomioisivat meitä eikä niin paljon, että me niitä.
Ainakaan hyvin kipeissä, herkissä, vaikeissa asioissa, -
jotka koemme itsellemme tärkeiksi.
Kun me uhraudumme sen toisen puolesta, -
niin se ei ole luonnolliselle luonnollemme mitenkään helppoa.
Monesti voi tuntua hyvinkin kipeältä luopua jostain omastaan -
ja asettaa ensisijaiseksi se toinen ihminen.
Tämä voi jopa sattua aika kovin.
Oikein suututtaa, kun tekisi mieli laittaa toinen kuriin.
Eikö vaan? Voimmeko tunnustaa, että tällaisia vajavaisia me olemme?
Kuitenkin apostoli on tässä hyvin johdonmukainen -
ja ottaa esikuvaksi itsensä Jeesuksen Kristuksen.
Tarkasti ottaen hän myös puhuu aivan samaa asiaa, -
mitä Jeesus itse opetti. Otetaan esimerkki vaikka -
Matteuksen evankeliumin luvusta 20: -
Myös opetuslapset kulkiessaan halu- sivat nostaa itseään korkeammalle.
Välillä he kiistelivät siitä, kuka heistä mahtaa olla suurin.
Jeesus joutui silloin heitä toppuuttelemaan.
Joskus jopa opetuslasten vanhemmatkin alkoivat nostaa omiaan.
Eikö tämäkin ole meille ominaista, että omaa lasta nostetaan -
mieluummin kuin ehkä jotain muuta?
Sepedeuksen poikien äiti tuli poikineen Jeesuksen tykö, -
kumarsi Häntä aikoen anoa Häneltä:
"Sano, että nämä minun kaksi poikaani saavat istua -
toinen sinun oikealla ja toinen vasemmalla puolellasi -
sinun valtakunnassasi." Äiti tahtoi siis varmistaa, -
että hän poikansa ovat ykköspaikoilla.
Jotenkin lohdullista nähdä, että opetuslapsissakin näkyy tällaista.
Miten inhimillistä tämä onkaan!
Emmekö näe myös seurakunnis- samme ja ihan kotonakin tätä?
Joskus sen näkee peilistäkin, että semmoinen tapaus on sielläkin.
Meitä kaikkia Jumala kuitenkin rakastaa.
Siitä huolimatta Jeesus kyllä sitten opettaa myös.
Hän ensinnäkin kertoo tässä sen, -
että äiti ei nyt oikein tiedä, mitä hän pyytää.
Sitten Hän antaa valtavan opetuksen äidille, pojille, meille kaikille.
Jakeesta 25 eteenpäin: -
Tähän samaan Jeesuksen opetukseen ja esimerkkiin viittaa myös -
kuulemassamme Roomalaiskirjeen kohdassa apostoli Paavali.
Hänkään ei elänyt itselleen mieliksi, -
vaan oli valmis antamaan itsensä toisten edestä.
Samalla tavalla hän opettaa meitä - rakastamaan.
Tähän liittyy kaksi hyvin tärkeää kysymystä.
Toinen on Miksi? ja toinen Miten?
No, ensimmäiseen kysymykseen Miksi?
Olemme jo kuulleet, että Jumala on Rakkaus.
Hän rakastaa meitä ja siksi Hän lähetti oman Poikansa -
armahtamaan ja pelastamaan meitä.
Hän osoitti käytännössä rakkautta koko elämänsä.
Lopulta Hän antoi yhden ainoan käskyn.
Tärkein käsky oli rakastaa Jumalaa niin kuin itseään.
Lopulta yksi ainoa käsky: että te toisianne rakastatte.
Kaikissa kohdin Hän opetti rakastamaan.
Jumala on Rakkaus, ja totta kai Hän tahtoo, -
että meissä näkyy se rakkaus.
Tällä on myös suuri merkitys siihen, -
että muutkin voivat tulla tuntemaan Jumalan rakkauden.
Tästä teidät tunnetaan minun omikseni, -
että teillä on keskinäinen rakkaus.
Ei ole voimallisempaa puhuttelua myöskään ulkopuolisen sydämelle -
kuin kokea ja nähdä, että he rakastavat.
Se avaa sydämet myös Jumalan Sanalle, armolle ja pelastukselle.
Miten? Miten se sitten on mahdollista?
Miten me voimme, kun olemme kerran itsessämme itsekkäitä?
Raamatun suuntaviitat ovat selvät.
"Me rakastamme, sillä Hän on ensin rakastanut meitä."
Jumalan rakkaus on vuodatettu sydämiimme -
Pyhän Hengen kautta, joka on meille annettu.
Me emme siis saakaan sitä omasta itsestämme aikaiseksi, -
mutta kun pyydämme Jumalaa armossa ja rakkaudessa antamaan -
rakkautta sydämiimme, niin Hän antaa mielellään.
Jeesus sanoo: Kuinka paljoa ennemmin taivaallinen Isä antaa -
Pyhän Hengen niille, jotka sitä Häneltä anovat ja sitä mikä hyvää on.
Kun pyydämme, saamme luottaa Hänen ilolla antavan.
Se rukous on Jumalan mieleen. Rukoillaan nyt yhdessä juuri sitä.
Yhdy tähän osaltasi, minä osaltani ja me kaikki yhdessä näin.
Kiitos, rakas taivaallinen Isä, että saamme nyt tulla -
Sinun rakastavien kasvojesi eteen.
Jeesuksen Kristuksen veriuhrin tähden, -
ylösnousseen Jeesuksen Kristuksen nimessä me rukoilemme: -
"Anna Pyhä Henkesi. Tule, Jeesus, Pyhässä Hengessä -
ja ole meidän sydämissämme, hänen, joka juuri nyt Sinua pyytää -
ja meidän jokaisen. Anna Sinulta tuleva aito rakkaus, siunaus, -
armo, pelastus ihan jokaiseen elämän päivään niin, -
että jopa lähimmäinenkin voi sitä kokea.
Herramme Jeesuksen Kristuksen armo, Isän, Jumalan rakkaus -
ja Pyhän Hengen siunaava osallisuus olkoon sinun kanssasi -
nyt, aina ja iankaikkisesti.
Ystävä, joka tahdoit tätä rukoilla, niin Jeesuksen nimessä ja veressä -
kaikki sinun syntisi on annettu anteeksi.
Sulasta armosta saat sen vastaan- ottaa. Kiität vaan Jeesusta. Aamen.
Ystävä, on suuri etuoikeus, että me saamme elää armosta.
On suurta Jumalan armoa myös se, että me saamme välittää armoa.
Siinä tarvitaan meitä kaikkia.
Jos tahdot osallistua Armon kalliolla -ohjelmien tekoon, -
niin voit tehdä sen osoittamalla tukesi ruudulla näkyvään numeroon.
Silloin annat noin 12 euron lahjoituksen.
Voit myös antaa tukesi ruudulla näkyvälle tilille viitteen kera.
Voit tukea myös nettilahjoituksella tai tekstiviestillä.
Iso kiitos tuestasi yhteiseen palveluumme!
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare