Minu Uue Testamendi õpetaja tavatses minult küsida:
"Mille järgi sa tead, et Uus Testament on välja mõeldud?"
Betsaida järgi.
Betsaidast tulid pea kõik suuremad apostlid.
Seal juhtusid Uue Testamendi peamised imed,
nagu vee peal kõndimine, inimhulkade toitmine.
Suured imed, kuid ometi ei suudetud Betsaidat leida.
Usu, et kõik otsisid seda.
ARHEOLOOGIA JA JEESUS
Kui on huvi ajaloolise Jeesuse vastu,
siis ainuke koht, kust leiab vastuseid, on Betsaida.
Enamik teadlasi nõustuvad, et kõigist Galilea paikadest,
kus Jeesus tegutses, käis Ta kindlalt ainult neljas.
Nendeks on Naatsaret, Kapernaum, Korasin ja Betsaida.
Ülejäänute puhul lähevad arvamused lahku.
Selles ollakse ühel meelel, et ta käis neis neljas paigas.
Milline võimalus on meil näha neid esimese sajandi paiku?
Ainuke, mida saame vaatama minna ja kus teha väljakaevamisi
ning mis on otseselt seotud Jeesuse teenistusega, on Betsaida.
See siin, Betsaida, oli 4.-5. sajandiks nii tuntud,
et kristlike kirjanike kohaselt olid kuus apostlit -
peaaegu pooled - sealt pärit.
Võrdluseks:
kui pooled Ameerika advokaadid oleks pärit Chicagost,
tahaksid teada, mida nad jõid, sõid, tegid ja nägid.
Kui taolises väikses kohas sünnib revolutsiooniline liikumine,
siis tahad teada, milline oli nende elu.
Jutt on suurtest, mitte väikestest apostlitest.
Filippus, Andreas, Peetrus
ning Sebedeuse pojad Jaakobus ja Johannes.
Kõik need apostlid olid ühes kohas koos.
Kogu sellel asjal oli aga üks suur puudujääk.
Betsaidast räägitakse Uue Testamendi kristlikes tekstides,
kuid seda ei suudetud leida.
Kui oleksime 1987. aastal öelnud, et oleme leidnud Betsaida,
kuid see asub hoopis mujal, oleks olnud pahasti.
Minu taga on Galilea järv.
"Betsaida" tähendab kalurite maja.
Paate iga päev kolm kilomeetrit tööle lohistada on pikk maa.
Järveni on kolm kilomeetrit.
Mõtlesime välja teooria,
kus tuleb mängu arheoloogiline meetod.
Teooria on lihtne:
Galilea järv võis vanal-ajal olla suurem.
Selle tõestamiseks oli vaja koostööd geoloogide ja geograafidega
ning töötada vastu neile, kes ise ei tulnud selle peale.
Kaks esimest aastat tegelesime geoloogilise uurimistööga.
Kaevasime Galilea järveni kraave.
Jõudsime geoloogidega lõplikule järeldusele,
et maavärinad selles piirkonnas
kujundasid ümber Jordani jõe kallaste pinnamoe.
Järskudelt kallastelt langes kive kitsasse jõkke, mis tekitas paisu.
Kui pais murdus, taandus Galilea järve rannajoon.
Nii korduvalt.
Nii suutsime põhjendada,
miks Betsaidat ei olnud leitud 1500 aastat.
Bütsantslased otsisid seda, kuid ei leidnud.
Nad otsisid seda praeguse Galilea järve äärest.
Meie teooria oli, et see armetu mahajäetud mägi oligi Betsaida.
Väljakaevamised võtsid aega ainult 20 aastat.
Kui mäelt leida suurte kalapaatide ankruid,
mis kaaluvad 23 kilo,
on kindel, et kalurid ei venitanud neid järveni jõudmiseks kolm kilomeetrit.
See pani asjale punkti.
See on üks vähestest pühapaikadest,
mille oleme avastanud geoloogiliste teooriatega.
Pärast mitmeaastast põuda
oli Galilea järve veetase langenud nüüdisajaloo madalaimale tasemele.
1986. aastal uurisid vennad Moshe ja Yuval Lufan rannajoont.
Nad leidsid sealt vanade naelade taolisi esemeid, ühe teise järel.
Need moodustasid iidse paadi ähmased piirjooned.
Nad kaasasid asjasse eksperdid, alustati kaevamistega
ja taastati sajand enne või pärast Kristust pärinev paat.
See oli umbes 5 meetrit pikk ja 2,3 meetrit lai.
Suurem osa taastati tänu Shelley Wachsmannile,
Orna Cohenile, Kurt Raveh'ile, Richard Steffyle
ja rühmale vabatahtlikele, kes kaevasid paadi hoolega välja.
Seda tuli hoida niiskena ja mitte lasta sel kuivada.
Kuidagimoodi oli puit säilinud 2000 aastat mudas
nii-öelda hapnikuta keskkonnas.
Seal ei olnud baktereid, mis muidu oleksid puitu lagundanud.
Kaevajate sõnul oli see kui läbiimbunud papp, niivõrd pehme.
Puidus olev vesi tuli ettevaatlikult eemaldada
ja asendada teatud parafiini või vahaga.
Huvitav on see, et paat mahutab tosinkond meest.
See oleks olnud piisavalt suur,
et toimetada Jeesus ja 12 jüngrit üle järve.
Tegelikult keegi ei arva, et paat oli Jeesusega seotud.
Arvatavasti oli see maha jäetud, kasutuseta ja vajus mutta ajaks,
mil Jeesus alustas oma teenistusega 20 pKr lõpus.
See paat annab ettekujutuse,
millised võisid paadid Jeesuse ajal välja näha,
nii nende suurus, stiil, disain, ehitus jne.
Pärimuse kohaselt ilmus Maarjale Naatsareti kaevul ingel Gabriel,
et teatada Jeesuse sünnist.
Pärimuse vanimaks tõendiks on vastavastatud mosaiik 4. sajandist.
Kui see on toodud nähtavale, valatakse sellele peale vett.
Mosaiiki pestakse, et tuua esile selle erksad, algupärased värvid.
Värvid säravad kaks minutit ja siis need tuhmuvad.
Tee ruttu.
Mosaiigil kujutatud sümbolid ja leitud artefaktid
on arheoloogidele parim kinnitus pärimusest,
kinnitus ühest kristluse sünnipaigast Naatsaretis.
Killuke uut ajalugu.
Oled sellest varem kuulnud ja siin on tõestus.
Juudi ajaloolane Josephus elas 66-70 pKr üle Juudi sõja
ning kirjutas sellest teostes "Juudi sõda" ja "Juudi muinsused".
Ta räägib, et templit ümbritseval alal olid kivid,
millesse olid uuristatud kreekakeelsed hoiatused,
et templile ei läheneks keegi peale juutide.
Preestrid said teadagi lähedale,
ja ülempreester sai teatud ajal kõige pühamasse paika.
Kui nemad kõrvale jätta, pääsesid kõige lähemale juudi mehed,
seejärel juudi naised ja kõige kaugemale jäid paganad.
Leidsime kaks sellist kivi Morija mäge ümbritsevatest varemetest.
Osa ühest kivist on Iisraeli muuseumis Jeruusalemmas.
Meil on olemas terve raidkiri.
Seal on öeldud, et ükski pagan või õigemini võõras
ei tohi minna kividest edasi.
Vastasel juhul on ta ise süüdi oma surmas, oma thanatosis,
mis saabub viivitamatult.
Neil oli tõsi taga.
See iseloomustab tolle aja poliitilisi ja usulisi olusid.
Roomal oli õigus elu ja surma üle, kuid oli üks erand.
Juudid võisid preestri juhatusel hukata templi alal need,
kes astusid üle kivisse uuristatud keelust.
Sõna "bet" nimes "Betsaida" osutab tööstusele.
Nimes "Petlemm" ehk "Bet-lehem"
tähendab sõna "lehem" leiba ja "bet" tööstuslikku suurust.
Tegu oli suure tööstuskalurikülaga.
Selle tunnistuseks on see,
et leidsime kalavõrgud koos võrguraskustega.
Võrgud olid korralikult lahti laotud, sest neid kuivatati õhtuti.
Ilmselt juhtus midagi katastroofilist,
mistõttu nad jätsid oma asjad ja lahkusid.
Seda võiks kutsuda heaks hävinguks,
kuna nad jätsid kõik oma asjad algsesse asukohta.
Toit oli veel ahjus, võrgud olid jäetud laiali.
Nende küljes oli hulk võrguraskuseid, laiali laotuna.
Need kalurid ei läinud õngega kalale.
Nad olid kutselised kalurid.
See on tinaraskus.
Leidsime selliseid umbes 500.
Need ongi kutselise kalapüügi tunnuseks.
Kaluritel on vaja vette heitmiseks võrke.
Nad kinnitavad raskused võrgu äärte külge,
heidavad võrgud vette ja tõmbavad saagi välja.
Need pliist võrguraskused
olid kutselises kalapüügis väga tähtsad.
Arvatakse, et algkristlased olid kamp maakaid,
kes ei teadnud suurt religioonist ega olnud tingimata kõige haritumad.
Samuti et nad olid vaesed, väga vaesed.
Oleme õppinud esiteks, et nad ei olnud vaesed.
Nad kuulusid keskklassi ja kõrgemasse keskklassi.
Leidsime siit kuldkõrvarõngad, milliseid leidub üksnes Roomas.
Avastasime eraveinikeldri.
Muide, seal oli Rhodose saarelt toodud veini.
Nad oskasid elada hästi.
Nad elasid siin külas lihtsat elu.
Neil oli puhas õhk ja vesi.
Siin oli hea elada.
Niisiis kõnelevad leiud meile siinsete elanike kohta midagi muud.
Enamik õpetlasi on veendunud, et selle paiga nimi on Magdala.
Aramea keeles on see "torn".
Heebreakeelne migdal tähendab sama.
Huvitav on see, et Maarja Magdaleena
oli ilmselt sellestsamast Galilea järve äärsest külast.
Väga võimalik, et Jeesus jutlustas siin sünagoogis vähemalt korra.
Lisaks on 100 meetrit minust vasakul
leitud rituaalseid kümblusbasseine mikvaid.
Üks ebaharilikum leid on olnud kivi keset sünagoogi põrandat.
See on pealt ja külgedelt kaunistatud.
Kivi ise on veidi viltune.
Seetõttu usuvad mõned, et see võis olla lugemislaud,
kus rulliti lahti, loeti või uuriti pühakirja.
Kivil on templiteemalised kujutised ja motiivid, näiteks menoraa.
Templitemaatika viitab sellele,
et sünagoogis käivate Magdala galilealaste pilk
oli fikseeritud lõunas asetsevale Jeruusalemma templile.
Seega on kaheldav, et galilealastel oli judaismist oma ettekujutus,
hoidsid omaette ega tundnud Jeruusalemma vastu huvi.
Muideks, arvati, et kivi on väga haruldane, kordumatu.
Juba järgmisel aastal leiti samasugune.
4. sajandil rajatud sünagoogist kõigest mõni kilomeeter Magdalast.
See kivi oli seinakaunistuseks.
See on küll 1. sajandist,
kuid oli võetud sünagoogis uuesti kasutusse.
Järelikult võis selliseid kive olla mitmes sünagoogis.
Nendega väljendati oma ustavust Jeruusalemma templile.
See annab meile uut ja huvitavat arusaamist
religiooni komplekssusest Jeesuse-aegses Galileas.
Siit ei leida paari asja.
See on hea, sest lisab ehtsust.
Siin pole sünagoogi ega mikvat ehk rituaalset kümblusbasseini.
Miks on see nii tähtis?
Juudi linnas peaks ju olema sünagoog ja mikva.
Ei pruugi.
Tundub, et esimesed sünagoogid ehitati Iiraelist väljapoole neile,
kes elasid liiga kaugel, et tulla palverännakule Jeruusalemma.
Kõigil tuli seal käia.
Mida tehti pühade vahel?
Kas palvetati? Jah.
Kus nad palvetasid? Kodustes sünagoogides.
Neil polnud kinnisideed, et neil peab olema sünagoog.
Sünagoog sai tähtsaks pärast templi hävitamist,
kui oli vaja kindlat paika,
mis väljendaks samasugust templile omast kuninglikku väärikust.
Enne seda aga palvetati kodus oma pere keskel.
Samamoodi olid varakristluses kodukirikud.
Kui mäe jalamil voolab Jordani jõgi, siis ei ole mikvat tarvis.
Ilmselt nägi juutide elukorraldus selline välja enne,
kui sünagoogid ja basseinid said üldkasutatavaks.
Sellepärast see ongi tähtis.
Herodes Suur sai juutide kuningaks aastal 37 eKr.
Oma valitsuse esimestel aastatel algatas ta ulatuslikud ehitustööd.
Ta taastas Jeruusalemma templi, laiendas Templimäge,
rajas siit lääne pool asuvale mäele kindluse,
mis sai tuntuks Herodeioni nime all.
Ta ehitas siiasamasse, Masadasse ka ühe tuntuima kindluse.
Ida poole jääb Surnumeri,
teisele poole Juuda kõrb.
Masada asub tömbitipulisel ülangul, mida kunagi ümbritses Surnumeri.
Aastal 66 pKr tõusnud mässu ajal
tuli Masadasse üle 900 mässaja, kaasa arvatud naised ja lapsed.
Arbeli mehed hiilisid sisse kohast, mida roomlased ei valvanud,
haarasid ohjad ja lasid ülejäänud sisse.
Kindlus langes mässajate kätte
ja jäi nende valdusse ka pärast, kui suurem mäss suruti maha 70 pKr.
Roomlased said vaevu oma võitu tähistada,
kui see strateegilise tähtsusega valdus oli endiselt juutide käes.
73. aastal marssis Madarasse väejuht Silva.
Ta lõi kindluse ümber püsti sõjaväelaagri,
mille kivivaremed on säilinud praeguseni.
Orjatööjõuga ehitas ta kaldtee, mille abil pääses peaväravani,
põletas selle maha ja tungis kindlusse.
Josephuse kirjelduse kohaselt olid end tapnud kõik peale kahe.
Roomlased olid seda nähes hämmingus.
Minu taga on Surnumeri.
See on kõige sügavamale ulatuv veekogu maailmas,
396 meetrit allpool merepinda.
Ta kulgeb piki riftiorgu, kus on kahe laama kokkupuutekoht.
See on maailma madalaim punkt.
Rift ulatub lõunasse, Ida-Aafrikani.
Surnumeri on tuntud oma soolasuse poolest.
Lausa kolmandik veest
on sool, magneesium ning muud mineraalid ja kemikaalid.
See on niivõrd soolast ja mineraalidest küllastunud,
et seal on võimatu põhja vajuda.
Josephuse järgi olid Titus, Vespasianus ja roomlased kuulnud,
kui hea ujuvus on Surnumeres.
Nad tahtsid seda järele proovida.
Nad viskasid vette ühe sõduri, kes nähtavasti ei osanud ujuda.
Kõik naersid, tema ilmselt mitte.
Ta ei uppunudki vaid jäi pinnale.
Kõik olid hämmastunud.
Nad ei mõistnud läbinisti sellise vee keemilisi omadusi.
See piirkond oli arvatavasti Iisraeli kõige enam kõrbestunud ala.
Üks huvitavamaid teemasid minu jaoks on Juudi sõda.
Selle paiga hävitas 69. aastal Rooma kümnes leegion.
30 meetrit eemal asub 1. saj. koobas, kus pressiti oliiviõli.
Avastasime selle koopa 2013. aasta väljakaevamiste viimasel päeval.
Sisse vaadates nägin, kui suur see on.
Rusud ulatusid siit kuni laeni
ja see kuhi täitis koopa kahe meetri raadiuses.
Kaevates tuli rusude alt välja inimjäänuseid.
Enamik luukeresid oli purunenud aja jooksul toimunud varisemise tõttu.
Leidsime pea- ja reieluid.
Proovisime küll olla hoolsad, kuid luud olid üsna katki.
Jaotasime need kottidesse selle järgi, mis luu kelle oma võiks olla.
Jeesus oli neid hoiatanud sõja
ja nende kultuuri tabava õnnetuse eest.
Siin näeme miniatuurset versiooni Jeruusalemma hävingust.
Siit nad muide läksidki Jeruusalemma.
Hävingule osutavad tuhk ja purustused,
kaheksa luukeret ja jäänukid 1. sajandist.
Need tõid kaevamise ajal meelde Jeesuse Õlimäel öeldud sõnad,
mille täitumist nägin enda ees.
See on Jeesuse viimase prohveteeringu karm meeldetuletus.
ARHEOLOOGIA JA JEESUS