Jumala alkoi puhua minulle ihmisistä, -
jotka harkitsivat itsemurhaa ja jotka olivat masentuneita.
Olin itsekin Brasiliassa monta kertaa harkinnut riistäväni itseltäni hengen.
Minun oli helppo ymmärtää heidän tilannettaan.
Olen laittanut ruokaa. Aluksi syömme brasilialaista juustoleipää ja keittoa.
Pääruoaksi on sahramiriisiä ja stroganoffia brasilialaisittain.
Lisukkeeksi on salaattia ja papusalaattia.
Jälkiruoaksi leivon tortun.
Emme valmista ruokaa vain, jotta saisimme ruokaa ja lihoisimme.
Tarkoituksena on viettää aikaa yhdessä ja nauttia.
Keskustelemme ja osoitamme rakkautta.
Suomessa olen tutustunut moneen ihmiseen sillä tavalla.
Muutin Britanniasta Suomeen.
Brasiliassa halaillaan paljon. Britanniassa kätellään.
Suomessa tietysti halailin kaikkia.
Huomasin, etteivät ihmiset olleet tottuneita siihen.
He jähmettyivät. Ihmettelin sitä kovasti.
Se oli minusta turhauttavaa.
Suomalainen kyläilykulttuuri oli toinen yllätys.
Se tuli ilmi, kun lapsemme syntyi.
Laitoin ruokaa, koska se on harrastukseni. Valmistin ison aterian.
Odotin, että ihmiset viettävät rauhassa aikaa ruokapöydän ääressä.
Oli turhauttavaa, että ihmiset istuivat pöydän ääressä viisi minuuttia.
Sitten he siirtyivät olohuoneeseen. He istuivat tunnin ja lähtivät pois.
Odotin, että olisimme syöneet kaikessa rauhassa.
Se oli pettymys. Odotin ihmisiltä tosi paljon.
Usein ihmiset kysyivät tokaisten: "Miksi tulit Suomeen?"
Muualla maailmassa ihmetellään: "Olet tullut tänne Brasiliasta saakka!"
Minun piti oppia, etteivät suomalaiset tarkoittaneet sitä pahalla.
He olivat kiinnostuneita, vaikka se kuulosti tylyltä:
"Mitä teet täällä? Miksi tulit tänne?"
Se oli turhauttavaa.
Tapasin vaimoni Annamarin Lontoossa raamattukoulussa.
Muutimme pian Suomeen.
Olemme asuneet Taavetissa Luumäellä Etelä-Karjalassa -
seitsemän vuoden ajan.
Meillä on kaksi tytärtä, Sara, 7, ja Amanda, 4.
Jouluna meille on tulossa lahja, poikavauva.
On ollut hienoa asua täällä. Olemme asuneet koko ajan Taavetissa.
On ollut kiva asua pikkukylässä. Se on minulle uutta.
Brasiliassa kotikaupungissani oli 300 000 asukasta.
Lontoossa oli 8 miljoonaa asukasta. Luumäellä asuu 5 000 ihmistä.
Olemme viihtyneet täällä hyvin.
Ihmiset ovat jotenkin tosi ystävällisiä ja rehellisiä.
Olemme kotiutuneet tänne.
Brasiliassa meillä on iso perhe. Minulla on kymmenen sisarusta, -
25 sisaren- ja veljenlasta. Isän puolella on 65 serkkua -
ja äidin puolella serkkuja on niin monta, ettei voi laskea.
Minulla oli hyvät vanhemmat. Isä oli helluntaipastori ja äiti diakonissa.
Nykyään äitiäkin kutsuttaisiin pastoriksi.
Äiti kuoli, kun olin 13.
Olin syntymästäni saakka kärsinyt erilaisista sairauksista.
Äiti piti minusta huolta kokonaisvaltaisesti.
Kun lääkärit sanoivat äidille: "Poikasi on nyt täysin terve," -
äiti kuoli puolen vuoden kuluttua.
Hän tiesi, että viimeisinä hetkinään hänen oli määrä huolehtia minusta.
Neljä vuotta myöhemmin isäkin kuoli. Minusta tuli orpo.
Veljeni ja sisareni huolehtivat minusta.
Kun muistelen sitä aikaa, tiedän, että Jumala piti minusta huolen.
Vaikka minulla oli iso perhe, koin usein yksinäisyyttä.
Nyt kun asun Suomessa, en enää koe sitä.
Toki se johtui menneisyyden haavoista.
On tärkeä muistaa, että ympärilläni oli ihania ihmisiä -
mutta Jumala oli kanssani koko ajan.
Kun tulimme tänne, Jumala sanoi, että tämä on seuraava asuinpaikkamme.
Ajattelin, ettei minulla ole täällä tehtävää.
Maa on kaunis ja ihmiset ovat mukavia.
Jumala alkoi puhua minulle ihmisistä, -
jotka harkitsivat itsemurhaa ja jotka olivat masentuneita.
Koska olin itsekin aiemmin harkinnut itsemurhaa, -
minun oli helppo ymmärtää heitä.
Heillä on kipu, josta on vaikea parantua, kun on tietyssä tilanteessa.
He tekevät kaikkensa, mutta kipu ei hellitä.
Kolmen vuoden kuluttua siitä, kun Jumala puhui tänne muuttamisesta, -
käsitin, miten tärkeää on tavoittaa nuo ihmiset ja osoittaa heille rakkautta.
Kun heidät tavoittaa, syntyy jotakin ihanaa.
Ihminen alkaa kukoistaa. Se on Jumalan rakkautta.
Minun on tärkeää olla täällä heidän kanssaan ja heitä varten, -
silloinkin kun jotkut toiset menettävät toivonsa heidän suhteensa.
On monia tapoja auttaa ihmisiä.
Meidän on vain löydettävä tapa, joka on meille ominaisin.
Minä pidän kuuntelemisesta, puhumisesta ja yhteisestä ajasta.
Suomalaisillakin on tarve viettää aikaa yhdessä aivan kuin brasilialaisillakin.
Kyse ei ole eri kulttuureista. Se on Jumalan kulttuuria.
Kun ihmiset saavat jotakin, he ovat siunattuja ja kiitollisia.
Heidän ei tarvitse antaa vastineeksi rahaa tai ruokaa.
He tietävät, että se on tapa osoittaa rakkautta.
Olen oppinut jakamaan sitä, mitä valmistan ruoaksi.
Tänään valmistin brasilialaista ruokaa, ja viemme sitä myöhemmin ystäville.
Monesti on käynyt niin, ettei ihmisellä ole ollut yhtään ruokaa.
En ole tuntenut näitä ihmisiä, mutta ruoka on saattanut piristää jotakuta.
Jumala puhui sekä heille että minulle.
Kun muutin tänne, en tiennyt, kuka on rikas tai köyhä. Menin vain ovelle.
Tajusin, että Jumala puhuu eri tilanteiden kautta.
Muutimme Suomeen ja perustimme Sadonkorjuu-seurakunnan.
Mietin, miten voin auttaa perhettäni taloudellisesti.
Opiskelin sairaanhoitajaksi.
Mietin, miten voisin yhdistää pastorintyön ja terveydenhoitoalan.
Olen työskennellyt vanhusten kanssa. Teen pääsääntöisesti yövuoroja.
Käyn auttamassa asiakasta, jos hän on esimerkiksi kaatunut yöllä.
Ihmiset pyytävät minulta rukousta, koska he tietävät, kuka olen.
He tietävät, että olen pastori ja että haluan auttaa.
Kun siunaan ja palvelen ihmisiä, -
haluan kertoa, ettei tämä tule itsestäni.
Jumala rakasti maailmaa niin, että Hän antoi ainoan Poikansa.
Hänen työnsä saa minut toimimaan. Toivon, että se rohkaisee sinuakin.
Kun me suomalaiset näemme, että joku tarvitsee jotakin, -
ei ajatella: "Auttakoon joku toinen."
Me voimme itse auttaa ja siunata.
Suomessa monet kaipaavat rakkautta.
Kuka tahansa voi antaa rakkautta.
Tee toisille se, mitä Kristus on tehnyt sinulle.
Lähesty lähimmäistäsi. Osoita hänelle rakkautta, -
olipa se sitten leipomisen, puhumisen, kuuntelemisen ja yhteisen ajan kautta.
Tee se Jeesuksen nimessä.
Suomennos: Marianne Tenetz