Oleme hetkel pidamas evangeelseid piknikke.
See tähendab seda, et tuleme oma töötegijatega välja
ja pakume võileibu ning jooki ümberkaudsetele inimestele.
Mängime vaimulikku muusikat, mis tõmbab inimeste tähelepanu
ja pakume võileibu ning mahla, mis on samuti neile meelepärane.
Meil on seal selline kristlik õhkkond, kus samas ei kuulutata Jumala Sõna.
Oleme saanud palju häid kontakte, jagades visiitkaarte ja muid materjale.
Kui ei midagi enamat, on see siiski hea tunnistus kristlusest.
Kohtusin hiljaaegu kahe somaallasega, kes veetsid mõnusalt aega.
Küsisin, kas võin neile võileiba ja mahla pakkuda?
Seda nad ei soovinud, kuid jutujärjele saime siiski.
Nad tundsid huvi kitarrimängu vastu ja üks küsis, kas saaks ka tunde võtta?
Andsin talle infot ühe paiga kohta, kus tunde võtta
ja loodetavasti tutvuda ka enam kristlastega.
Nii et eks näis, mis sealt tuleb? Tähtis on inimesi kokku viia.
ARGIPÄEVA SANGARID Roheline Oaas
on 45 aastat vana ettevõtmine.
Selle alustas üks naine, kes algselt kutsus hädasolijaid oma koju,
püüdes jagada neile evangeeliumit ja kutsuda koguduste teenistustele.
Paljud said ka seeläbi abi.
Siis sõitis ta Ameerikasse vaatama, kuidas see töö seal toimib.
Ta sai väga innustatud D.Wilkersoni ja Teen Challenge'i tegevusest,
püüdes sama asja läbi viia ka Soomes.
Rajas linnakeskustesse selliseid "Jeesuse baare",
mis pakkusid noortele, kes tarbisid alkoholi ja uimasteid,
võimalust süüa hoopis võileibu, saiakesi ja teed.
Mu enda taust on selline, et olin samuti päevad läbi pilves
ja jõin ka viina. Tarbisin erinevaid uimasteid nagu juhtus.
Esines ka teatud pisemaid korrarikkumisi.
Kuid peale usklikuks saamist tundsin,
et tahan aidata oma vanu sõpru, kes olid maha jäänud.
Seetõttu tahtsin sel teemal rohkem teadmisi ja haridust omandada.
Kolisin Helsingisse 2010.a.
Enne seda õppisin Kotkas hooldajaks
ja jätkasin siis õpinguid Helsingis.
Aasta hiljem sattusin praktikale Rohelisse Oaasi
ja peale kooli lõpetamist tegid nad mulle tööpakkumise.
Võtsin selle rõõmuga vastu,
kuna koht ise oli tore ja tugines ka kristlikele printsiipidele.
Alustasin seal 2011 suvel ehk siis nüüd läheb juba kolmas suvi.
Igapäevaselt käib sealt läbi 20-30 inimest,
keda siis ära kuulame ja kellele ka evangeeliumit jagame.
Ühtlasi aitame praktilistes küsimustes töö -või elukohtadega seoses.
Mul oli mitmeid narkomaanidest sõpru ja mu rahaasjad olid täiega metsas.
Olin ise tarbinud uimasteid ja alkoholi ning kõikvõimalikke erinevaid tablette.
Mul olid ka tõsised unehäired.
Kusagil 2000 a alguses viis mind keegi Rohelisse Oaasi.
Tol ajal oli üks noormees selle juhiks
ja sellest paigast sai mulle kui vaimne kodu.
Seal oli inimesi, kellega oli lihtne rääkida ja kes olid minuga ühel lainel.
Sinna oli lihtne minna ja sealt tulla.
Sealt sai ka võileibu ja kohvi. Tänasel päeval juba ka sooja sööki.
2002.a. pandi mind 7-aastaks psühhiaatriahaiglasse.
Enne seda Rohelises Oaasis käies, olin kohtunud Mikko Rautakorviga,
kes oli Rohelise Oaasi pastor.
Ta pidas minuga taastumisajal ühendust,
saates väikesi kirju, mis olid kui minijutlused.
Võrratud tekstid, mida sain teistelegi ette lugeda.
Mõni aasta tagasi Helsingisse tagasi tulles
viis mu tee taas Rohelisse Oaasi.
Nüüd käin seal vähemalt 1-2 korda nädalas.
Võtan sõprugi kaasa, et tutvustada neile sealseid inimesi.
Mulle meeldivad nii hommikused kui lõunased palvushetked.
Igakord, kui mõni probleem tuleb, saab kohe paluda selle eest.
Mu olukord on palju parem, sest mul on nüüd oma tugivõrgustik.
Ei pea enam otseselt kellegi abi paluma ja saan ise hakkama.
Olen lõpetanud nii suitsetamise kui joomise ja kõik muud jamad.
Ühtlasi on inimestele ka kergem läheneda,
kuna ma pole enam hirmuäratav ega ka haise enam.
Olen abielus, igapäevane leib on laual ja sõpru on samuti eripaigust.
See sama pastor muide õnnistas minu ja mu abikaasa abielu
seal Rohelises Oaasis.
Ta on olnud kaasas minu taastumisprotsessis ja elus üldse.
Olen lapsest saati olnud usklik,
kuid eluolukorrad olid need, mis viisid mind teelt kõrvale
ja mille tõttu olen saanud ka korralikud õppetunnid.
Elasin isegi 2 aastat tänaval - seljakott seljas ja telk näpus.
Liikusin mööda Helsingi tänavaid ja Jeesus oli kogu aeg minuga.
Ta ütles mulle igal päeval, kust saan süüa, kust leian magamiskoha,
kus pesta hambaid ja kus puhata.
Seejärel tahtsin minna kogudusse ja Jeesus ütles, et peangi minema.
Läksin, kuid pettusin väga.
Olin tänaval elades suhelnud pidevalt elava Jumalaga,
aga sinna kogudusse minnes kohtasin inimesi,
kes ei tundunud teadvat elust midagi ja rääkisid hoopis oma lemmikloomadest.
Üks mees vaatas mind hoopis kui pruudi kandidaati,
nii et ma ei saanudki jagada nendega seda, mida oleksin oodanud.
Mul võttis pikka aega, enne kui suutsin taas minna kogudusse,
kuna olin olnud nii avatud, aga sain täiega pihta.
Samas olen mõelnud, et ju sel on oma põhjus,
miks mu elu on nii raske olnud.
Ma mõistan paremini neid, kes on tulnud vangist või tänavalt.
Ma tean, mida nad on läbi elanud.
Ligimese aitamine tähendab minu jaoks hetkel seda,
et ma leian mõne inimese, kes vajab kohta, kus olla
ja tunda end hästi just sellisena nagu ta on.
Kasvõi see seljakotiga kodutu tänavalt.
Püüan teada saada, mis on ta vajadused
ja kuidas Roheline Oaas saaks selles osas kaasa aidata.
Mu noorpõlv möödus väga rajult.
Liikusin seltskondades, kus toimus igasugust -
kuritegevust, vägivalda, mittehäid suhteid.
Üsna ebaturvaline elu.
Püüdsin oma elu kuidagi muuta, aga see ei õnnestunud eriti.
Kuid siis saadeti mind Rohelisse Oaasi tööpraktikale
ja see oli väga oluline asi mu jaoks.
Et sain aidata teisi ja samas leidsin ka ise abi.
Roheline Oaas aitas mind edasi tänu oma hoolimisele.
Tundsin, et minust hoolitakse ja mind armastatakse.
Samas sain ka ise hoolida teistest ja kuuluda ühtsesse "pereringi".
See andis ka julguse rebida lahti vanast elust ja minna edasi.
See andis usku, et minu jaoks on varuks midagi tõeliselt erilist ja head
ja ma pole üksik rändur eluteel.
Kuna teen ise tänavatööd, siis kohtan selle käigus palju noori.
Tahan olla olemas nende jaoks, mis tänapäeval on harv nähtus,
kuna kõigil on kogu aeg kiire.
Pole aega peatuda ja märgata inimesi, kellest mööda käime.
Lihtsalt küsimaks: "Kuidas läheb?"
See võib tähendada väga palju ja see tähendabki väga palju.
Igaüks meist vajab vahel abi ja see abi tuleb just teiste kaudu.
Seetõttu võime ka meie olla see väljasirutatud käsi kellegi jaoks.
Tänapäeva noori just võileibade ja teega ei püüa
ehk siis inimeste "tabamine" on oluliselt raskem kui varem.
Ühtlasi on kogu see uimastite teema läinud hullemaks.
Nii et kuigi noorte jaoks on alkohol endiselt tähtis,
siis sellega on liitunud ka uimastid.
Lugesin, et iga kolmas või neljas noor on proovinud kanepit
ja suur osa noori kasutab kindlasti veel kangematki kraami.
Siin tuleb mängu ka mõttemaailmade erinevus,
sest mida enam uimasteid tarbid, seda enam su mõttemaailm muutub.
Nii et tänapäeval on kindlasti palju raskem rääkida noortele,
miks uimastite tarbimine on halb, miks seda mitte teha ja mis on tagajärjed.
Tänapäeval on see nii levinud ja vähemalt täiskasvanud arvavad,
et juues peavad ikka kõik täiega lampis olema.
Suurim erinevus Rohelise Oaasi algusaegade ja tänapäeva vahel on see,
et klientuur on hoopis teistsugune.
Inimesed on palju hullemas seisus,
kuna uimastid on nii kättesaadavad ja samas ka väga tugevatoimelised.
Näiteks Kotkas ei näinud ma kunagi nii kehvas seisus inimesi kui Helsingis,
kes pole kuu aega dušši all käinud, elavad tänavail ja haisevad hullusti.
Ometigi leiavad nad iga päev kusagilt mingi uimasti doosi.
See on tõeliselt kurb vaatepilt
ja vaevalt, et keegi 40 a tagasi oleks uskunud, et asi nii hulluks läheb.
Et inimeste olukord läheb üha halvemaks
ja kuidagi raske on sellest välja saada.
Kus jutt ja mõistus pole enam selged
ja politsei ei taha neid enam kartsa viia,
kuna teab, et järgmine päev on jälle sama seis.
Vahel viime nad ise tahatuppa magama,
lootuses, et ehk võtab pildi pisut selgemaks.
Teisalt on tohutult raske jätta keegi viletsas seisus tänavale vaid seetõttu,
et meil pole teda kuhugi panna.
On küll neid, kes üdini purjus olles on kartsa viidud,
kuid ka neid, kes samas olukorras sealt jälle plehku pannud.
Kui juhtub nii, et tuleb mõni tänavainimene,
keda ei saa väga kogudusse saata, kuna ta haiseb hullult või tal on täid,
siis Rohelisse Oaasi võib teda ikka saata.
Seal käivadki kõik sellised, kes magavad prügikastide taga
ja kerjavad igapäevaselt poodide juures toitu.
Sellised kujud võib kõik Rohelisse Oaasi saata,
sest vähemalt seal võivad nad kogeda, et nad on siiski väärt inimlikku kohtlemist.
Sealt ei visata kedagi välja, kui nad just otseselt teisi ei sega.
Olgem need väljasirutatud käed ja küsigem: "Kuidas läheb?"
Ja armastagem üksteist.
Neis igapäeva väikestes asjades.
See muudab maailma.
Tõlge: Anne-Ly Raukas