Esimeses osas uurisime
kurjuse ja kannatuste olemasolu loogilist probleemi.
See argument üritab tõestada,
et kuna kurjus ja kannatused on olemas,
on loogiliselt tõene, et Jumalat ei ole olemas.
Selgitame, miks ateistidest filosoofid ei kinnita seda.
Oodake!
Võime siiski väita, et kuigi Jumal ja kannatused
võivad loogilises mõistes koos eksisteerida,
on see väga ebatõenäoline.
Maailmas on nii palju tarbetuid kannatusi,
et näib ebatõenäoline,
et Jumalal oleks selle lubamiseks hea põhjus.
Probleemi tõenäosusversioon:
Kannatused annavad kogemuslikud tõendid,
et Jumala olemasolu pole mitte võimatu
vaid väga ebatõenäoline.
Kas sel on alust?
Uurime kolme punkti.
Esiteks ei saa me kindlalt öelda,
et Jumalal puudub eesmärk, kui lubab kannatusi maailma.
Probleem seisneb selles,
et oleme piiratud ajast ja ruumist ning intelligentsilt ja taiplikuselt.
Jumal näeb iga detaili aegade algusest lõpuni välja
ning juhib ajaloo kulgu läbi inimeste vaba tahte ja tegude.
Ta plaani teostumiseks on võimalik,
et Jumal peab lubama maailma kannatusi.
Kannatused, mis näivad mõttetud meie piiratud mõistuse kohaselt
võivad olla Jumala silmis õigustatud, arvesse võttes laiemat eesmärki.
Mõnikord tundub, et me läbielamistel pole mõtet,
kuni näeme kõike laiemast vaatenurgast
ja hakkame nägema Looja kujundatud terviklikku pilti.
Siin on teine asjaolu.
Vastavalt kõigile tõenditele
on Jumala olemasolu vägagi tõenäoline.
Tõenäolisus on alati seotud taustainfoga.
Näiteks, kui võtta arvesse ainult selle mehe kaalu,
ütleksime, et on ebatõenäoline, et ta on maailma tasemel sportlane,
aga saades uut teavet,
et ta on elukutseline sumomaadleja
ja maailmameister, muudame kiiresti meelt.
Samuti, kui ateist väidab,
et Jumala olemasolu on ebatõenäoline,
võiks küsida: "Ebatõenäoline, millisele taustainfole toetudes?"
Kui võtta arvesse vaid maailma kannatused,
võib Jumala olemasolu näida tõesti väheusutav.
Kui aga oleme nõus kaaluma taustainfo täielikku ulatust
ja arvestama tõendeid Jumala olemasolu kohta,
võime jõuda hoopis teistsuguse järelduseni.
Kolmas punkt.
Kristluses on õpetused, mis suurendavad tõenäosust,
et Jumal ja kannatused eksisteerivad koos.
Uurime neist nelja.
Esiteks, õnn ei ole elu peamine mõte.
Tihti eeldatakse, et kui Jumal on olemas,
on Tema ülesanne luua inimestele
kui oma lemmikloomadele mugav elukeskkond.
Inimesed arvavad, et elu peaeesmärk on õnn
ja seega on Jumal kohustatud hoidma meid õnnelikuna.
Kristlus annab meile radikaalselt erineva vaatenurga -
elu mõte on tunda Jumalat.
Üksnes Jumala tundmine toob kaasa tõelise ja kestva õnne.
Kannatused võivad tuua sügavama ja lähedasema Jumala tundmise,
kannatajale või teda ümbritsevatele inimestele.
Jumal, kes on andnud meile vaba tahte,
kutsub võimalikult palju inimesi oma Kuningriiki.
Läbi kannatuste
kutsub Jumal sundimatult inimesi enda juurde.
Riikides, kus on kõige enam raskusi,
kasvab kristlus kõige enam.
"Jumal sositab meile rõõmuajal,
räägib meie südametunnistuses, aga kannatustes hüüab meid.
See on Ta ruupor kurdi maailma äratamiseks."
Teiseks.
Inimkond mässab Jumala ja Tema eesmärgi vastu.
Kohutav inimkurjus kinnitab inimese rikutust,
mis on tulemus Jumalast eemaldumisest.
Kristlane pole kurjuse eksistentsi üle üllatunud.
Vastupidi, ta eeldab seda.
Kolmandas õpetuses seisab,
et Jumala eesmärk ei ole selle maailmaga piiritletud
vaid valgub üle surma igavesse ellu.
See maailm on üksnes algus.
Sissepääs kirjeldamatusse
lõpmatusse ellu, kuhu surm ei pääse.
Paulus, kes kirjutas enamiku Uuest Testamendist,
elas läbi piinu, raskusi
õnnetusi, peksmisi, samuti vangistuse ja nälja.
Siiski ta kirjutas:
"Seepärast me ei tüdi...
Sest see praeguse hetke kerge ahistus
saavutab meile määratult suure igavese au,
meile, kes me ei pea silmas nähtavat vaid nähtamatut,
sest nähtav on mööduv, nähtamatu aga igavene."
Paulus mõistis, et elu maal
ja mis tahes kannatusi see meile valmistab, on ajutine.
Meie valu ei kesta igavesti,
aga elu Jumalaga on igavene.
Paulus ei alavääristanud neid, kes palju kannatasid.
Ta oli ise üks neist.
Ent ta nägi, et need kannatused
kuhjatakse igavikus üle Jumala rõõmu ookeaniga,
mille Ta annab neile, kes selle vastu võtavad.
Neljas õpetus kõlab niiviisi.
Jumala tundmine on võrreldamatu kasu.
Jumala tundmine on inimelu ülim saavutus.
See on igavene kasu.
Seega inimene, kes tunneb Jumalat,
olgu ta kannatused, millised tahes,
võib siiski öelda: "Jumal on minu vastu hea."
Kui kristlus on tõene, pole üldse ebatõenäoline,
et kannatused ja kurjus peaks eksisteerima.
Kõikide nende põhjuste kokkuvõteks.
Kurjuse küsimuse tõenäosusversioon
pole parem kui loogiline versioon.
Kurjuse küsimus ei kummuta Jumala olemasolu.
Isegi kui mõistuslikud väited läbi kukuvad,
on emotsionaalne keerdküsimus endiselt võimas.
Kui sa oled raskelt kannatanud
või näinud pealt lähedase ränka valu,
võid sa mõelda: "Mis siis, kui Jumal on olemas?
Miks ma peaks Talle vastama või Teda ülistama?
Tunnen end külma ja tühjana ega taha Temaga tegemist teha."
Sa pole üksi.
Jumal teab sind nimepidi.
Ta tunneb sind ja teab sinu läbielamisi.
Jumal on tõotanud olla sinuga su kannatustes.
Ta saab anda sulle tugevust, et vastu pidada.
Jeesus Kristus kannatas samuti.
Olles täiesti süütu,
Teda piinati ja mõisteti surma.
Ta kannatustel oli eesmärk -
kindlustada sulle ja mulle eluandev suhe Jumalaga.
Jumal mitte ainult ei eksisteeri vaid ka armastab sind.
Ta otsib sind.
Tema pakub sulle lootust.
Aja möödudes teeb Jumal kõik uueks.
"Tema pühib ära iga pisara nende silmist
ning surma ei ole enam ega leinamist ega kisendamist
ning valu ei ole enam, sest endine on möödunud."
Ilmutuse 21:4
Tõlge: Anette Tammiste