Kui Püha Vaim tuli Maale, toimus suur tuulepuhangu sarnane kohin,
mille tulemusena tuli 3000 inimest usule ja liitus kogudusega.
Seejärel kirjeldab apostel Luukas, kuidas elu edenes ning
kuidas Jeesuse järgijate arv üha kasvas.
Tegemist oli imelise protsessiga.
Püha Vaim valatakse välja Peetrus ja Johannes Suurkohtu ees
Stefanos hukatakse Jeruusalemma koosolek
Antiookia koguduse sünd Nõidus jääb kristlusele alla
APOSTLITE TEOD
Mäletan, et kunagi kooli ajal, olin siis 16-aastane.
Sain 16-aastasena kristlaseks.
Siis lugesime koolis kirikuajalugu, mis räägiks arengumaade
Ühise Elu Vennad ja Õed-nimelisest ärkamisliikumisest.
Minu meelest oli see imeline idee, mõtlesin, et mis neil küll oli,
et nad sellisele mõttele tulid.
Märkasin Piiblist järgmise paari päeva jooksul Apostlite tegusid
lugedes, et see usuvendade ja -õdede ühise usuelu idee ei pärinenud
14. sajandist, vaid hoopis nelipühi päeval Jeruusalemmas.
Loen Apostlite teod 2. ptk:"Aga nemad püsisid apostlite õpetuses.."
(Soome k:"Aga kogudus püsis apostlite õpetuses").
See on esimene kord, kui mainiti kristlaste hulgas sõna "kogudus",
seda polnud varem mainitud.
"Aga nemad püsisid apostlite õpetuses ja osaduses,
leivamurdmises ja palvetes."
Siin on 4 asja, mis olid usklikele tähtsad ning mis olid vundamendiks:
1) Apostlite õpetus, mille leiame Piiblist ja mida tasub lugeda.
2) Usklikud suhtlesid omavahel, olid osaduses, hoolisid üksteisest.
3) Nad murdsid leiba ehk mälestasid Jeesuse surma ja ülestõusmist.
Leivamurdmine oli tol ajal osa suuremast söömaajast,
mil ikka söödi korralikult.
Sellel suurel einel oli tolleaegses kultuuris oluline roll.
Koos söömine sümboliseerib lähedast omavahelist kontakti.
Jeesus ütleb Ilmutuse raamatus, et kui Ta tuleb inimese ellu,
sii Ta koputab ukse taga, ning kui inimene avab Talle ukse,
siis Ta tuleb ning einestab koos selle inimesega.
Jeesus väljendas selgelt, et igatseb sellist toidulaua-osadust inimesega,
isiklikku, sügavat vestlust.
Selline rahulik kvaliteetne osadus kuulus algkristlaste elu argipäeva,
neil polnud vaja sealt kuhugi kiirustada.
Ning selle söömise juurde kuulus ka leivamurdmine,
mille kaudu nad kogesid Jeesuse ligiolu oma isiklikes eludes.
4) Isiklik ning ühine palveaeg.
Ehk siis lühidalt Piibli lugemine, omavaheline osadus,
leiva murdmine ja ühine palve.
See on usuelu tõeline vundament.
Vaatame näiteks seda potilille kui koguduse sümbolit.
Kui lille juured on põhjas, siis need on just need 4 elementi,
mis üles lugesime.
Taim kasvatab ka lehti e kogudus kasvab.
Loeme edasi:"Ent igale inimesele tuli kartus, sest palju imetegusid ja
tunnustähti sündis apostlite läbi.
Kõik usklikud olid üheskoos ja kõik oli neil ühine."
Luukas toob konkreetsema näite ühisest elust:"Omandi ja vara nad
müüsid ära ning jagasid raha igaühele sedamööda,
kuidas keegi vajas.
Nad viibisid päevast päeva ühel meelel pühakojas, murdsid leiba kodudes ja
võtsid rooga juubeldades ning siira südamega,
kiites Jumalat ja leides armu kogu rahva silmis."
Siin on ka selle usutaime varred ning lehed, mis paistavad välja
ning on ilmsed ka omavahelistes suhetes.
Potilille õis on tunnistus Jeesusest Kristusest.
Kristlased elasid omavahelises armastuses,
mida märkasid ümbritsevad inimesed.
Tulemus on kirjas järgmises salmis: "Issand aga lisas päästetuid päevast
päeva nende hulka. "
See on koht, kus kogudus kasvab ning vallutab maailma.
Need on väga olulised asjad.
Nii et minu jaoks on terve ja tugev kogudus nagu see ilus potilill,
mis saab maast e Jeesuse Kristuse tõeliseusest, Jumala armust ning
Püha Vaimu väest, Jumala Sõnast, Piiblisõnast ning palvest jõudu.
Terves koguduses toimuvad imed ja tunnustähed,
on varanduse jagamist ning koosolekuid ja kogunemisi.
Minu arvates on äärmiselt tähtis tunnistada Jeesusest nii,
et Issand saab lisada koguduse hulka uusi inimesi, kes tulevad usule.
Kas ka tänapäeva usklikud peaksid oma vara maha müüma,
näiteks müüma oma korteri maha ja elama ühes suures kommuunis?
Seda varianti pole tegelikult välistatud,
kuid see pole sunniviisiline. See on üks võimalus.
Apostlite 4:32 räägib, et mõned inimesed müüsid oma vara:
"Ja usklike kogul oli üks süda ja üks hi ning keegi ei öelnud oma vara kohta,
et see on tema oma, vaid kõik oli neil ühine."
Salm 34:"Nende seas ei olnud keegi puuduses, sest kõik, kes olid maade
või majade omanikud, tõid müümisel saadud raha
ja panid apostlite jalge ette.
Igaühele jagati siis sedamööda, kuidas keegi vajas."
Luukas toob järgmisena välja Barnabase, kelle nimi tähendab
julgustust, kes müüs oma põllu maha ning tõi saadud raha apostlitele.
Inimesed tegid selliseid asju.
Kohe peale seda räägitakse lugu Hananiasest ja Safirast,
kes samuti müüsid oma maa, kuid nende igatsuseks oli hea maine,
nagu oli Barnabasel, kuna teda austati.
Nad panid osa rahast kõrvale ning ülejäänu viisid apostlite ette,
valetades, et see on kogu summa.
Sellest tuli väga tõsine konfrontatsioon apostlitega,
mis lõppes selle abielupaari surmaga.
Peetrus ütles Ap teod 5:4:"Eks see sinu käes olles olnud su oma ja
müüdunagi sinu meelevallas?
Mispärast sa oled selle ette võtnud oma südames?"
Hananiasel oli õigus oma maatükile ning selle müügist saadud rahale.
Patt polnud mitte see, et Hananias osa rahast endale jättis,
vaid see, et ta valetas Pühale Vaimule.
Küsimus oli vabatahtlikust armastuse annetusest, mida inimesed tegid.
Suur hulk usklikke oli tulnud pühadeks Jeruusalemma Rooma
impeeriumist ja mujalt, jättes oma ärid ja põlluharimise.
Mingil hetkel said neil ressursid otsa ning nad pidid otsustama,
kas pöörduda koju tagasi, või liituda tekkinud kogudusega.
See pinge ja vajadus viis selleni, et mõned Jeruusalemma usklikud
müüsid oma vara ning toetasid uute vendade-õdede elu vabatahtlikult.
See oli väga suur asi.
Mõelge, kui tänapäeval tehtaks sellist asja!
See puudutaks tavalist inimest tohutult, kui keegi ütleks,
et anna oma korter, maja ja pangalaen nüüd ka ära.
Inimesed peaksid seda täiesti vastuvõetamatuks.
Ka kümnise teemast rääkides tuleb esile, et inimesed tunnevad,
et see, mis on nende oma, ei kuulu kellelegi teisele.
Usun siiski, et kui inimene tõesti pöördub,
siis pöördub ka tema rahakott.
Et ka tänapäeval saavad inimesed anda rõõmust ja armastusest,
vähem kohustusest.
Meie ühiskond on täna selline, kus keegi kedagi ei aita,
kuna ühiskond ju ei aita.
Keegi kaasinimest ei armasta, kuna ühiskond ju ei armasta kedagi.
Meil on selline surnud ring ja mull, et keegi ei tohi mu ellu puutuda.
Ei taheta tänuvõlga võtta ega anda.
- Kuid siis on olemas selline asi, nagu andmise armuand.
- Jah. Paulus õpetab, et Jumal annab mõndadele sellise tahte,
nõnda, et nad tahavad oma varast inimestele anda.
Nad kogevad, et mida rohkem nad annavad inimestele,
seda enam annab Jumal neile.
Kui Jumal annab kellegile andmise anni, siis Ta annab ka midagi,
mida inimestele kinikida. Muidu ei saa ju seda teha!
Sageli olen märganud, et inimesed, kes palju Jumala kuningriiki
investeerivad, saavad ühes või teises valdkonnas rikkaks.
Nad ei jää sellest sugugi vaesemaks.
Kuid igaühel on suur vabadus ja oma väärtushinnangud.
Piibel kirjutab, et kristlased olid iga päev koos osaduses.
Kas see on ka tänapäeval reaalne, et kogunetakse tõesti iga päev?
Kristlased kogunesid samal ajal Jumala templisse Jeruusalemmas
ning kogunesid sobival ajal kodudes.
Neil oli selline rakugrupi või osadusgrupi kogudus -
väike rühm inimesi, kes mahtus vast elutuppa ära küll.
Nad sõid ka üheskoos.
Meil on tänapäeval üks aeg nädalas, mil koguneda ja kokku tulla.
Meil on tohutult tihe nädala graafik.
Tundub, et see asi nagu ei töötaks nii, nagu algkoguduse aegadel.
Mäletan, kui olin kunagi Hispaanias ühes väikses sadamalinnas.
Seal oli palju prostitutsiooni, AIDSi ja kuritegevust.
Seal oli üks pastor nimega Manuel, kes oli õppinud muusikuks.
Tema ostis ära ühe veinikeldri pinna ja seal kogunes kogudus.
Kusjuures usklikud, keda oli 500 ringis, käisid iga päev koos.
Tulid töölt ning said kokku.
Küsisin: mida õpetad usklikele?
Ta vastas: kui inimene saab päästetud, peab ta mõistma
Jeesuse Kristuse päästetööd enda jaoks. Teiseks, ülistuslaulud.
Vaimulikud laulud. Neid on tähtis teada ja laulda.
Vaatasin siis, kuidas endised vangid ja narkomaanid ning prostituudid
laulsid kiitust Jumalale, siis mõistsin, et see tõstab nende
eneseväärikuse uuele tasemele.
Kuna nad mõistsid, et nemad võivad laulda Jeesusest.
Nad laulsid sellise innuga, et ma pole mujal sellist ülistust näinud.
Keegi lauljatest tunnistas, et tal on AIDS ning ta teab,
et ta sureb selletõttu.
See inimene oli saanud eelmine nädal päästetud ning tunnistas,
et nüüd ta teab, kuhu ta peale surma läheb - taevasse.
See lihtne tunnistus puudutas mind väga.
Need inimesed vajasid ühist osadust iga päev, et usus püsida.
Koguneti iga päev mõneks hetkeks, seejärel mindi koju perede juurde.
Ühel päeval nädalas nad kogudusse ei tulnud, vaid olid oma pere juures.
Kuid koguduses käidi ikka koos perega.
Selliseid asju toimub ka täna: on olemas kristlikud kommuunid
inimeste jaoks, kellede elus pole nö tugevat vaimset põhja.
Need inimesed ei oleks saanud elus ja oma usuteel hakkama
ilma koguduse sellise tugivõrgustikuta.
Piibel ütleb, et nad olid koos ning neil oli suur rõõm ja osadus,
ning et nende peale tuli kartus. Mida nad siis kartsid?
Kartus polnud tingimata kristlastel, vaid teistel inimestel,
kes nägid apostlite elu ja olid suurte imede tunnistajateks.
Nad nägid, kuidas haiged said terveks ning võib-olla tulid
mõnede inimeste kuriteod välja.
Inimestel tekkis hirmuga segatud aukartus kristlaste vastu.
Algkeeles kasutab Uus Testament sõna "fobia" - kartus, mil inimene kardab
midagi, kuid selles asjas on ka üks respekteerimine.
Arusaamine sellest, et siin toimub midagi suuremat, kui olen kogenud.
Jumal tegutseb siin, ja Tema pole mingi väide või arvamus,
mille poolt või vastu väidelda.
Äkitselt ei juhi meid enam vaid loodusseadused,
vaid toimub sündmusi, mida võib selgelt imeks defineerida.
Need on minu arvates olulised asjad ning kui meie hulgas selliseid asju
toimub, siis inimestel tekib täpselt samasugune aukartus Jumala ees.
Et ei tea, mis seal koosolekul toimub, kas ikka julgen minna?
Äkki saan vaimse elektrilöögi.
Miks pole neid imesid tänapäeval eriti näha?
Arvan, et üks asi on see, et meil on Piibel ja apostlite õpetus.
Seal, kus Piiblit ei kasutata, kuid kuulutatakse evangeeliumit
Jeesusest, siis seal ning eriti algkristluse piirkonnas toimuvad
suured imed ja tunnustähed. Suuremad kui Euroopas.
Teine põhjus on meie ebausk.
Meile antakse edasi selline maailmavaade, et imesid ei sünni
ning üleloomulikust maailmast ei saa me midagi teada.
Et ei või teada, kas Jumal, Jeesus, igavik ning taevas on olemas.
Kõik see on viimase 200 aasta jooksul me mõtlemisest kärbitud.
Siis kui inimesed mõtlevad usuelu peale, lähtudes sellest,
et imesid ei sünni, või uuritakse kristlust, välistades imed ning
igasugune üleloomulikkus, siis on loogiline, et uuringu tulemus ja
lõppjäreldus ongi väide, et üleloomulikku pole olemas.
Meie algsuhtumine määrab ära meie uurimistöö lõpptulemuse.
Skeptiline mõtteviis röövib inimeselt usu ja ootuse imedesse.
Me palvetame ja anname Jumalale võimaluse teha imesid,
kuid reaalset ootust, et ime tõesti võib sündida, on vähe.
Usun, et see on tingitud sellest, et inimeste algteadmised kristlusest
on tugevalt nõrgenenud.
Usun, et inimeste usk hakkab siiski kasvama.
See tähendab, et imede jaoks on reaalne nö tellimus e vajadus.
Jumal peab näitama end ning oma olemasolu tõestama,
et inimesed pääseksid oma mõttemallist, oma mullist, välja.
See on minu meelest üks lääneriikide kõige suuremaid vajadusi.
Selline maailmavaade sai alguse valgustusajastu filosoofidest.
Peale usupuhastust sündis humanism, mis väitis, et inimene on kõige
kesksem olend, looduse kroon.
Ning et kõik, mis inimesele juhtub, on reaalsus, kuid lisaks sellele
ei ole olemas mitte midagi suuremat.
Immanuel Kant kirjutas puhta mõistuse kriitika 19. sajandil,
väites, et inimene ei saa teispoolsusest midagi teada.
Ka meie teoloogid uskusid seda ja võtsid selle vastu.
Katolikus kirikus pole seda usutud ning seetõttu toimub nende
kogudustes rohkem imesid ning nende usuelu on palju elavam kui meil,
kes me oleme Jumala enda välja jätnud ning selle, millesse usume.
Neid igapäeva väikseid imesid juhtub iga päev! Ka need on imed.
See, et keegi tuleb usule, paneb oma lootuse Jeesuse peale,
saab oma patud andeks ja pärib igavese elu, on tohutu ime!
-Suurim ime.
See ju ei toimu füüsilises ruumis, nagu amputeeritud käe kasvamine,
mistõttu meil on raske seda päästet vastu võtta ja konkreetseks pidada.
Kui mõtleme apostlite peale, siis neil oli usk ning imed toimusid
inimeste igapäevaelus.
See mõjutas nende suhtumist varandusse: nad omasid varandust,
mitte varandus ei omanud neid!
Kogen, et meie ajastul elavad paljud nii, et varandus omab meid.
Sellepärast oleme ka emotsionaalselt oma varaga tihedalt seotud.
Kristlased kogunesid kodudes ja Jumala templis Jeruusalemmas.
Siin ei märgita, et oleks tekkinud pingeid.
Suur kogudus kogunes ning siis said kokku ka väikegruppides.
Meil on vahest selline hirm, et kui erinevatest kogudustest saavad
kristlased väikegruppides kokku, siis võib ju juhtuda,
et nad hakkavad kedagi taga rääkima ja mässama.
Algkoguduses sellist probleemi polnud, kuna nende jaoks olid
kõik liikmed samasugused.
Algkristlased olid nagu rõõmsad lapsed, kes tahtsid koos olla.
Ap teod 5:12:"ja nad olid kõik koos ühel meelel Saalomoni sammaskäigus."
(soome k:"nad sõid koos suures rõõmus ja siira meelega").
Siit on näha tulemust:"Ehkki muudest inimestest ei söandanud keegi nendega
lähedalt suhelda, pidas rahvas neist suurt lugu."
Kristlaste omavaheline armastus peegeldus nii tugevalt välja,
et inimesed respekteerisid seda ning tundsid aukartust.
Nende linna tekkis uus element. Kristlastel oli midagi anda.
"Seda enam aga lisandus neid, kes uskusid Issandasse,
suurel hulgal nii mehi kui naisi,"
Siit algas üks jätkuv kasvamine. Nelipühi päeval võttis 3000 inimest
vastu usu Kristusesse ja nad ristiti.
Paar peatükki hiljem 4. ptk ütleb Luukas, et koguduses oli
mehi 5000 inimese kandis.
Kui siia lisada naised-lapsed, teeb see umbes 10 000 inimest.
Mõni salm hiljem räägib Piibel, et suur hulk juudi preestreid
pöördus kristlusesse.
Apostlite tegude raamatus on mitu koguduse kasvamise kohta,
kus Luukas kirjutab, et Jumala Sõna levis, paljud tulid usule jne.
Üks võimalik Apostlite tegusid lugeda on just nendel teemadel.
Elu Jeesusega on täisväärtuslik elu, mis on täis suurt rõõmu, innustust
ning tulisust. See on nakkav.
Siin on meie jaoks väljakutse võtta seda tõsiselt,
mis algkoguduses oli tugevalt olemas: apostlite õpetus, palve
ning kristlaste omavaheline osadus.
Usun, et need asjad võivad ka täna sündida, Jumal tegutseb ka täna.
Probleem pole mitte uskmatutes inimestes, vaid usklike külmuses.
Seepärast peab ärkamine meist algama.
Et meil oleks julge visioon ja Püha Vaimu vägi muutuseks.
Et me ei kardaks muutusi.
Tänapäev soosib kindlaid jäikasid mudeleid kõiges.
Ütleksin, et inimene muutub alles siis, kui valu muutumatuse pärast
ületab muutumise protsessi valu.
Mõlemad on suured valud. Sooviksin, et see poleks nii, vaid et saaksime
kogeda värsket rõõmu Jeesusega igal päeval, nagu algrkistlased kogesid.
Nad sõid koos rõõmus ja siira meelega.
Usun, et kui me sel viisil elame, ei takista mitte miski
Jumala koguduse kasvamist.
APOSTLITE TEOD
Armas sõber!
TV7 tööd Eestis saab toetada helistades 900 1770 (10 eurot).
Info pangaülekannete kohta: www.tv7.ee
Aitäh Sinu panuse eest!
Tõlge: Lemme-Getter Bogatkin