Haluaisin puhua siitä, -
mikä on Jumalan virta sisimmässäsi, -
ja lukea jakeesta Joh. 7:38.
Nyt katsotaan, juoksevatko ne sitten meidän sisimmästämme.
Uskon, että kun ihmisen kivisydämeen osuu isku, -
se saa vedet vuotamaan silmistä.
Eli kun sydän murtuu tavalla, joka murtaa sisimpämme, -
niin silloin tulee itku, ja itkuna tulee kaikki ulos.
Kyyneleet ovat usein merkki siitä, että sydämemme on mukana.
En tarkoita itsesäälin kyyneleitä, vaan todellisen murtumisen kyyneleitä, -
niin kuin on ollut ammoisina aikoina herätyksissä, katumuksen kyyneleitä, -
koska kyyneleet lähtevät syvältä sisimmästämme ja sielustamme.
Kyynel on ikään kuin hengen sympatiaa -
syvältä, syvältä sielun onkaloista, missä kyyneleet on kylvetty rukouksin.
Tai oikeastaan, missä ne kyynelin kylvetyt rukoukset ovat tänä päivänä?
Esirukoilijoilla yleensä on kyyneleitä. jos Jumala on antanut heille tehtävän.
Silloin he myös kyynelin kylvävät, niin kuin Raamattu sanoo (Ps. 126:5―6).
Olemmeko kovettaneet sydämemme? Missä ovat esirukouksen kyyneleet?
En tarkoita kyyneleitä, jotka lähtevät omista, itsekkäistä lähteistä -
ja siitä, kun omat motiivimme eivät ole onnistuneet.
En siis itsesäälin kyyneleitä, koska se ei liikuta Jumalan sydäntä.
Kun Jumala käski Mooseksen iskeä kallioon erämaassa -
jakeissa 2. Moos. 17:6―7, -
niin kalliosta alkoi vuotaa vettä.
Näinhän me uskovat usein teemme. Riitelemme siitä, kuka on oikeassa.
Olen monta kertaa kertonut esimerkin, että suomalaiset ovat sellaisia, -
että jos perustetaan seurakunta, niin kohta siitä jo eroaa toinen ryhmä.
Jos ensimmäisen nimi oli "Ainoat oikeat pyhät", -
niin toisesta tulee "Ainoat todelliset oikeat pyhät".
Emme tule toimeen toistemme kanssa niin kuin eivät israelilaisetkaan.
He kysyivät: "Onko Jumalaa olemassa?" Ja me kysymme sitä -
tänä päivänä. Kun Jumala iskee kivenkovaan sydämeen, -
vedet alkavat varmasti juosta tämän henkilön silmistä, -
ja ne tulevat sydämen kammioista, eivät ihmisten suunnitelmista.
Aidot Jumalan kyyneleet liikuttavat tätä hukkuvaa maailmaa.
Jokaisen saarnan pitäisi lähteä sydämestä, ei päästä.
Herran on oltava seurakunnan sydän.
Tarvitsemme todella aitoja, Herran antamia kyyneleitä.
Uskon myös, että kyyneleet ovat kansainvälinen kieli.
Niiden arvon ymmärtää jokainen ilman kielitaitoakin.
Kyyneleet, jotka lähtevät sydämen tasolta, iskevät sinun sydämeesi, -
vaikket sanomaa ymmärtäisikään. Ymmärrät kyyneleiden kielen.
Ymmärsin sen myös, kun olin työyhteydessä -
Papua-Uudella-Guinealla, ja tapahtui jotain, mikä ei ollut suunnitelmissa.
Siellä ei yksinkertaisesti voi luottaa suunniteltuihin asioihin.
Oli tarkoitus mennä pitämään kokous Mount Hagenin kaupungissa.
Oli varattu paikat, ja sinne piti tulla pari tuhatta ihmistä.
Jostain syystä kaikki peruuntui. Syytä minulle ei sanottu.
Minut kuljetettiin kiireesti johonkin kylään. Edelliset lähetyssaarnaajat -
olivat antaneet minulle jonkin kartan siitä, mihin minut olisi pitänyt viedä.
Kaupunkiin piti mennä pikkubussilla, mutta näin ei tapahtunut, -
vaan neljä tai viisi pastoria alkoivat kuljettaa minua -
sellaista kärrypolkua pitkin aivan päinvastaiseen suuntaan.
Olin vähän hätääntynyt siitä. Se ei ollut paikka, joka minulle oli sanottu.
Maisemakaan ei ollut oikean näköistä.
Minut vietiin sellaiseen tavalliseen papualaiseen hattitatti-kylään -
ja kylän keskellä olevaan puiseen rakennukseen.
Pastorit laittoivat oven lukkoon ja sanoivat, -
etten saanut avata, vaikka kuka koputtaisi ovelle.
Siellä sitten istuin kuumassa mökissä ja ihmettelin, mitä oli tapahtunut.
Minullahan piti olla kokous. Missä olen, onko minut kidnapattu tai ryöstetty?
Kun olin istunut siellä aikani, pastorit olivat ajaneet autolla pois -
ja pohdin, että tännekö minut on hyljätty, niin oveen koputettiin.
Kielloista huolimatta avasin oven pitkästyksissäni.
Mitä siellä oli? Siellä oli jono kylän naisia.
He puhuivat paikallista heimokieltä, josta en ymmärtänyt sanaakaan.
Ensimmäinen heistä tuli eteeni ja itki hirvittävästi. Kyyneleitä tuli.
Hän oli polvillaan, piti jaloistani kiinni ja kertoi kertomustaan.
En ymmärtänyt mitään, joten minulla ei ollut muuta tehtävää kuin äännellä -
sen mukaan, miten kertomus eteni. Jos tuli jotain hirveän surullista, -
ja hän oikein ulvoi kyyneleitä, sanoin: "Ahaa. Hmm."
Se oli sympatian antamista. Laskin käteni leidin päälle, ja hän kaatui.
Sitten tuli seuraava ja kertoi oman tarinansa oudolla heimokielellä.
Kuuntelin häntä lahjakkaasti ja empaattisesti.
Rivi naisia tuli tällä tavalla, ja ensimmäiset jo poistuivat, -
kunnes pastoreiden auto ajoi pihaan.
Naiset pakenivat kuin harakanpoikaset omiin lokeroihinsa.
Yksi nainen ei päässyt mihinkään, ja pastori löylytti häntä.
Hän sanoi jotain tälle naiselle.
Kysyin: "Mitä sanoit? Keitä he olivat?" "Minähän sanoin, ettei saa avata."
Sanoin: "Mutta eiväthän he mitään pahaa tehneet. Miksi läksytit häntä?"
Hän sanoi: "Ethän sinä edes ymmärrä, mitä he puhuvat.
Miksi vaivaat itseäsi näillä naisilla?"
Nainen, joka oli vielä siinä paikalla, nyökkäili päätään ja sanoi, -
että kyllä hän ymmärsi, vaikken ymmärtänyt sanaakaan.
Se oli sydämen tasolla tapahtuvaa ymmärrystä.
Ne kyyneleet mursivat ensin heidän sydämensä ja sitten minun.
Eihän minun tarvinnut tietää heidän ongelmiaan, mutta se empatia -
ja Jumalan rakkaus, joka tuli ihmiseltä, joka tunsi Kristuksen, auttoi heitä.
Eli sanoittakin voidaan puhua. Kyyneleetkin voivat puhua -
ja sulattaa kivisydämen, ja se on kansainvälinen kieli.
Ymmärsin heidän sanomansa, koska se juoksi heidän silmistään -
riippumatta heidän kansallisuudestaan. Kyynelillä on varastohuone taivaassa.
Samoin kuin miekka, joka lävistää ihon ja saa veren vuotamaan, -
kyyneleet eivät kertaiskusta lopu.
Milloin hyvänsä silmämme ovat kuivat, se merkitsee, -
että sydän on lävistetty ja puutumus, jonkinlainen empatian puute, on tullut.
Uskon, että Jumala antaa herätyksen, jossa kyynelin myös puhutaan.
Eli jos opiskelemme Raamattua kuivasilmäisinä analyytikkoina, -
eikä mikään liikahda sydämemme tasolla, -
me elämme todella vaarallisessa miinakentässä -
ja saatamme luisua fariseusten maaperälle.
Fariseukset olivat hengellisesti sokeita ja empatialle kuolleita.
Kyyneleet ovat meidän sielumme puhdistusvirtoja.
Niiden lähteenä on taivaallinen ilmestystieto ja totuus, -
jonka Jumala on asettanut meihin.
Kyyneleet ovat ihmiselle lahja -
aivan niin kuin ilokin on lahja.
Niin kuin Raamattu sanoo: "Ilo Herrassa on väkevyytemme."
Jumala ei olisi antanut kyyneleitä, ellei niillä olisi jotain tarkoitusta, -
mutta niiden tarkoitus ei ole olla itsesäälin tai katkeruuden kyyneleitä, -
vaan ymmärtämyksen kyyneleitä, sellaisia, että kun kallioon isketään, -
niin siitä vedet vuotavat. Ne virvoittavat ja virkistävät meitä.
Kyyneleet voivat kertoa profeetallisesta taakasta, -
tulevasta tuomiosta ja ahdistuksesta tässä hukkuvassa maailmassa.
Kyyneleet voivat olla myöskin pettymyksen kyyneleitä, -
kiukun kyyneleitä, epäonnistumisen kyyneleitä, -
esirukouksen kyyneleitä, monenlaisia kyyneleitä, -
jopa vihankin kyyneleitä.
Se on moninainen kielitaitoinen lahja, kyynelien lahja, -
mutta puhun nyt Jumalan antamista kyyneleistä, -
sellaisista kyyneleistä, joita myös profeetta Jeremia itki.
Hän itki Herralle. Se on Jeremian kirjan luvussa 9, jakeessa 1.
Eli aito, profeetallinen esirukous ja taakka, joka on kytketty Jumalaan, -
Jumalan antamaan sääliin ja armahtavaisuuteen.
Toivoisin niin, että Suomessa syntyisi todellisia Jeremioita ja Jesajia, -
jotka itkevät kansansa kohtaloa. Silloin tämän maan kohtalo kääntyisi.
Missä ovat Jeremiat? Kuulutan oikein Vanhan testamentin profeettoja esiin -
myöskin profeetallisella alueella, -
että tulee todellisia profetioita, jotka saavat kansan katumaan, -
että se tulee Jumalan sydämeltä ihmisen sydämelle.
Sieltä tulee se profeetallinen sanoma.
Jeremia 27:18 sanoo: -
Se tarkoittaa, että sinun on rukoiltava seurakuntasi ja kansamme puolesta, -
ettei se joutuisi turmioon ja Baabelin vankeuteen.
Ja Mooseksen rukouksen syvyys näkyy myös Mooseksen kirjoissa, -
missä puhutaan esirukouksesta, siis ei teologisesta teoriasta.
Se on halukkuutta seistä Herran ja ihmisen välillä.
Jeesuskin kylvi kyynelin.
Hän itki kansansa puolesta. Se oli osa Hänen palvelutehtäväänsä.
Hän esirukoili kyynelin. Se on siellä Luukas 19:41―42, -
Luukas 13:34 -
ja Heprealaiskirje 5:7.
Jos Jeesus oli kyynelehtivä, eikö meidän pitäisi olla samanlaisia, -
että rukoustemme sisältö olisi sydämen rukousta, -
eikä vain niin, että rukoilemme omia tarpeitamme itsekkäistä lähteistämme?
Uskon, että kun kyyneleet lähtevät empatiasta -
tätä hukkuvaa maailmaa kohtaan, palvelutehtäväsi lähtee vauhtiin, -
sillä silloin empatia ja rakkaus tulevat siihen mukaan.
En tarkoita, että alkaisit jatkuvasti kyynelehtiä ihan sen takia, -
että siten saisit aina tahtosi perille, vaan Jumalan antamat kyyneleet, -
tuska tästä hukkuvasta maailmasta. Silloin se liikuttaa Jumalan sydäntä.
Tai ilokin. Sekin liikuttaa Jumalan sydäntä, että riemuiset Herrassa.
Pääasia, että meillä on emootiot ja empatia siinä mukana.
Herra, anna tälle kansalle herätys. Kun se lähtee sydämestä, -
uskon, että näin tapahtuu. Näin alkoi minunkin tehtäväkenttäni.
Ensin sitä kylvettiin kyynelin, ja olin esirukoilijana.
Nuorena rukoilin kaikkien niiden asioiden puolesta erään leidin kanssa -
aina seurakuntien menojen jälkeen. Kuuluimme eri seurakuntiin.
Rukoilimme kaksin, ja Herra antoi meille kuin maapallon rukoiltavaksi.
Lopulta huomasimme tietävämme asiat paljon paremmin -
kuin yksikään sanomalehti.
Herra antoi joskus jonkin tapahtuman meille jo kaksi viikkoa etukäteen.
Esirukoilimme sen puolesta ennen kuin se tapahtui, -
mm. Israelin puolesta, tai jos oli sota tai tapahtui jotain.
Saimme lukea lehdestä asiat, jotka olimme jo rukoilleet voittoon.
Minäkään en lähde palvelutehtävään ennen kuin esirukoilijat ovat paikalla.
Joskus tehtäväkenttä on niin kova, että esirukoilija tarvitsee rukoilijan -
ja esirukoilijan esirukoilija tarvitsee oman rukoilijansa, -
koska esirukoilijat saavat aina kaikkein pahimmat hyökkäykset.
Minä vain viiletän kentällä ja koen, että kaikki meni hienosti, -
ei ollut mitään ongelmia, ja kun palaan kotiin, -
esirukoilijat ovat aivan lättänänä ja sanovat: "Kyllä oli kova työ."
He tekivät sen työn puolestani niin, että Jumala avasi sitä uraa, -
ja sain astua edellä valmistetuissa askelissa. Esirukous on tosi tärkeää, -
mutta jos 99 prosenttia uskovista on esirukoilijoita, jossain on mätää.
Meillä on erilaisia tehtäviä. Eivät kaikki voi olla esirukoilijoita.
Se on ehkä vähän tehtäväkentästä laistamista.
Kysy, mikä on sinun tehtäväsi. Minun tehtäväni alkoi esirukouksesta.
Ensin julistin evankeliumia niin kuin vauvauskova tekee, -
kerroin ja todistin, ja sen jälkeen tuli esirukousvaihe, -
kunnes Herra sanoi: "Nyt olet kypsä. Nyt irrotan sinut tehtäväkenttään."
Minua oli jo testattu kaikilla alueilla ja katkerissa myrteissä liotettu, -
ja ajattelin, ettei minun elämästäni voi enää mitään muuta odottaa, -
mutta kun oli tarpeeksi nöyryytetty, niin Herra nosti tehtävään.
Mikään ei enää hätkäyttänyt. Tunnen yhä, etten ole valmis.
En tiedä, mitä Herra vielä tekee.
Olen ehkä päässyt vasta puolitiehen siinä, mikä Herran tarkoitus on.
Mutta kaikki ne koetukset kasvattivat myös sitkeyttä ja tahdonvoimaa, -
että ei anneta periksi. Me olemme suomalaisia ja hakkapeliittoja.
Voimme sanoa: "Hakkaa päälle, Suomen poika, ettei vihollinen voita."
Jos olemme valmiit huutamaan ja hurraamaan urheilukilpailuissa, -
niin olemme valmiit hurraamaan Jeesuksen joukoissa.
En ole ikinä antanut periksi. Mikään tehtävä ei tunnu mahdottomalta, -
sillä Jumalalle on mahdollista kääntää mahdotonkin toisin päin.
Kun perustin Tongalle Hosea-järjestön koulun, köyhälle alueelle, -
olin rukoillut Herralta: "Laita minut sellaiselle alueelle ja saarelle, -
jolle kukaan muu ei tahdo mennä", ja niin Hän teki. Se oli täysi yllätys.
Ajattelin niitä maan pimeimpiä paikkoja mutta jouduin uskonnolliseen sarkaan.
Jouduin saarelle, joka oli kokonaan mormoniuskovien valloittama.
He olivat rakentaneet sinne koulut ja kirkot, -
ja lukiosta valmistui joka vuosi uusia mormonilähetyssaarnaajia.
En millään tavalla halveksi heitä, mutta tehtäväni oli perustaa esikoulu.
Se oli ainoa kenttä, jota heillä ei ollut. Kun he huomasivat, -
että esikoulusta alkoi valmistua Jeesukseen Kristukseen uskovia -
pieniä ja heidän vanhempiaan, jotka myöskin saivat uskon alkeet, -
he yrittivät ostaa esikoulumme, -
mutta sanoin, ettei se ollut myytävänä.
Jumala siunasi tämän koulun, ja se alkoi menestyä.
Siitä tuli koko saaren ja sen yhteisön paras koulu.
Meillä oli esikoulu ja ykkös- ja kakkosluokan kansakoulu.
Mormonivanhemmat alkoivatkin laittaa lapsiaan tähän Hosea-kouluun, -
koska se oli Jumalan siunaama ja paras koulu.
Meillä on sääntönä kaikilla näillä saarilla eri puolilla Aasiaa, -
että jos haluaa lapsensa kouluumme, niin jos lapsella on vanhemmat, -
mummo, pappa tai täti, joka heitä huoltaa, -
heidän täytyy osallistua pakolliseen raamattukouluun kerran viikossa.
Siellä opetetaan Raamatun alkeet.
Ja niin näiden mormonivanhempienkin oli pakko osallistua raamattukouluun, -
jotta heidän lapsensa saisivat meiltä koulutuksen.
Sinne iski tänä vuonna kova taifuuni.
Olin silloin Australiassa ja katselin uutisista, -
että juuri se saari, jossa meidän kouluja on, -
oli täysin tuhoutunut. Australiasta ja Uudesta-Seelannista oli lähdössä -
sotilaskoneita viemään sinne tarvikkeita, -
mutta ne eivät voineet vielä lähteä, koska sinne ei voinut laskeutua.
Olin varma, että pääkoulumme oli tuhoutunut. Se oli vanha puutalo, -
jossa aina sateella vesi vuoti. Pienikin tuuli voi viedä sen mennessään.
Sitten sieltä alkoi tulla tietoja, että yli 70 prosenttia -
mormonien asumuksista, kirkko ja koulut olivat tuhoutuneet.
Ne olivat kivirakennuksia. Olin varma, ettei meillä ollut mahdollisuuksia.
Sain pääopettajaltamme viestin kännykkään, -
koska sähkö ja internet eivät vielä toimineet kunnolla: -
"Kaikki on kunnossa. Ihmettelemme kovin, että vanha, laho puutalomme -
seisoo uljaana pystyssä." Se kesti koko massiivisen taifuunin tuulen.
Taifuunin tuulet ovat siinä 250 kilometriä tunnissa.
Kun Filippiineille iski taifuuni, se oli 300 kilometriä tunnissa.
Siinä eivät pienet puurakennukset säily.
Jumalan käden on täytynyt olla olla suojaamassa pikku kouluamme.
Tämäkin oli ihme sillä saarella, -
ja he ymmärsivät, että Jumalan siunaus on tämän koulun päällä.
Tämä on ihmeellistä. Voi, kuinka rakastan näitä Jumalan ihmeitä.
Aivan samalla tavalla kuin satuin olemaan Filippiineillä juuri silloin, -
kun 300 kilometrin tuntivauhdilla kulkenut taifuuni iski.
Meidän pääkoulumme toimi evakuointikeskuksena.
Kaikki lapset oli evakuoitu sinne.
Kun tuuli puhaltaa, se on kuin kaksi pikajunaa tulisi kohti.
Lapset ja opettajat vain kirkuivat, ja pidimme pylväistä kiinni.
Ei voinut muuta kuin rukoilla: "Herra, vuosisadan suurin myrsky on tulossa.
Anna sen olla kuin kanootti, jossa on turvapaikka keskellä, -
eli se kiertää tämän koulualueen, eikä mitään vahinkoa tapahdu."
Mitä muuta siinä voi kuin polvistua ja rukoilla? Ja ihme todella tapahtui.
Säilyimme minimaalisilla vahingoilla. Kukaan ei ymmärtänyt, -
miten tuo osa saaresta voi säilyä. Se oli jälleen Jumalan ihme.
Jumala tekee ihmeet. Jeesuksen Kristuksen nimessä on voima.
Kun huudamme apua Kristukselta, Hän on valmis auttamaan.
Siinä ei tarvita mitään muuta voimaa kuin Jeesus Kristus -
ja Hänen Sanansa tyynnyttävä voima. Tämä oli kaikille paikallisillekin ihme.
Jälleen he vakuuttuivat siitä, että elävää Jumalaa kannattaa palvella, -
sillä ei ole mitään muuta tietä kuin Jeesus Kristus -
ja Hänen voimansa. Mikään muu voima ei tässä vaikuta.
Me ollaan näitä ihmeitä koettu toinen toisensa jälkeen.
En tiedä, oliko se myrskyn silmä vai mikä, en jää spekuloimaan sitä, -
mutta tämä oli yksi niistä ihmeistä.
Näiden ihmeiden kautta sikäläisiä ihmisiä on tullut uskoon, -
koska he näkevät, että on paljon parempi palvella elävää Jumalaa -
kuin terroristijärjestöjä, jotka ovat pesiytyneet sille saarelle -
niin kuin melkein jokaiselle Filippiinien saarelle.
Ainahan siellä vihollinen on läsnä. Eivät ne turvallisia saaria ole, -
mutta uskon, että kun ei pelkää mitään, niin Herra Jeesus turvaa -
ja pitää meidät hengissä. Kun teemme Jumalan työtä, Hän pitää huolen, -
että se myös lopetetaan. Hän saattaa alkamansa työn päätökseen.
Hän saa myöskin kivisydämen muuttumaan lihasydämeksi -
ja vuotamaan kyyneliä, aivan niin kuin tässä jakeessa Joh. 7:38 sanotaan.
"Joka uskoo minuun, hänen sisimmästään on, -
niinkuin Raamattu sanoo, juokseva elävän veden virrat."
Haluan kysyä sinulta, mikä on sinun sisimpäsi tila.
Juoksevatko siellä itsesäälin kyyneleet vai elävän veden virrat?
Jos siellä on elävän veden virrat, niin anna virran viedä -
Jumalan määräämiin tehtäviin. Sinua tarvitaan Jumalan valtakunnan työssä.
Muista, että intohimo Jeesukseen Kristukseen vie sinua eteenpäin.
Jumalan seurassa on ihmeellistä ja mielenkiintoista kulkea.
En ikinä vaihtaisi Pyhää Henkeä mihinkään, en totisesti, -
sillä Hän antaa sinulle voimaa, terveyttä ja sydämen tyydytyksen.
Tyhjää sydäntä on vaikea tyydyttää. Sen tyydyttää vain Jeesus Kristus.
Hän on ainoa tie ja totuus, mitä voit seurata.
Voit siis kyynelehtiä Herralle empatiasta ja sympatiasta.
Uskon, että se empatia muuttuu myös rakkaudeksi toisia ihmisiä kohtaan, -
kun lakkaat kyynelehtimästä omista itsekkäistä toiveistasi.
Anna ne toiveet Herralle Jeesukselle Kristukselle.
Uskon, että me tulemme astumaan siihen apostolisen ajan intohimoon, -
jossa julistetaan todellista Jumalan Sanaa -
niin kuin se on alun perin kirjoitettu ja tarkoitettu julistettavaksi.
Herra antaa ympärillesi suojamuurin niin kuin Hän on luvannut.
Minä en voi luvata sinulle suojamuuria, ainoastaan Jeesus voi sen tehdä.
Silloin elämäsi tulee tyytyväiseksi.
Olet varmaan seurannut näitä ohjelmia. Haluan sanoa tärkeän asian.
Se on tukinumero. Se on 0600 10177.
Se on vain 12 euroa. Lisäksi on pankkitili ja viite.
Näin voit lahjoittaa, -
jotta takaat näiden ohjelmien jatkuvuuden. Siunausta sinulle.
Tekstitys: Anni Lähteenmäki