ÄRKAMISE TOOJAD
Ärkamine tähendab pöörduda tagasi apostelliku usu juurde
Mina olen Anne Miettinen
ja tahaksin rääkida sellest,
mis on ärkamine ja mida see endas kätkeb.
Hea oleks alustada apostlite aegadest,
kus 1. sajandi elu taandus põhiasjadele
ja kus kõige olulisem fakt oli see, et Issand olid nende keskel.
Miks ma seda ütlen?
Tahan juhtida tähelepanu sellele,
et jüngrid käisid koos Jeesusega umbes 3 aastat -
seda nii Jeruusalemmas, selle ümber kui üle kogu Iisraeli.
Jeruusalemm oli tol ajal väike linn.
See polnud nagu New York, Sydney või isegi Helsingi.
Kõik tundsid üksteist ja teadsid ka apostleid, mõeldes:
"Need on need vennad, kes tundsid seda Messiat."
Kui aga Jeesus oma jüngreid kõige enam vajas,
panid nad kõik seitsme tuule poole punuma.
Nüüd siis aga olid nad taas kokku tulnud,
tundes häbi selle pärast.
Neil polnud vähimatki võimalust ega plaani B'd ebaõnnestumiseks.
Nad pidid õnnestuma
ja neil õnnestuski kõik, kuna Jumal oli koos nendega.
Neil polnud mingit muud plaani ega ka eeskuju minevikust,
vaid kui Püha Vaim langes nende üle,
said nad ka julguse kuulutada Jumala Sõna.
Nad polnud enam need hirmunud, põgenevad jüngrid,
kes põgenesid vastuseisu ja tagakiusu eest.
Püha Vaim oli muutnud nad väelisteks tunnistajateks -
kõige väelisemateks tolle aja maailmas.
Nii olid ka inimesed hämmingus selle julguse üle, mis neil oli,
mõeldes, kust nad selle küll said?
Sama peaks kehtima ka tänapäeva vaimulike juhtide puhul,
et nad mõistaks,
et ilma Püha Vaimu juhtimiseta ei saa me langetada mingeid otsuseid
ega viia täide Jumala plaane
selle hukkuva maailma ja meid puudutavate asjade osas.
Me ei suuda tulla toime pimeduse jõududega,
kui meil pole Issanda väge.
Kahtlustan, et nii mitmeski kaasaja koguduses
pole Jumala toimivat väge.
Samas oli see ainus asi,
mis tõmbas inimesi apostlite ja Jumala Sõna ligi,
sest inimesed teadsid Jeesusest
ja samas tajusid, et elav Jumal on nende keskel.
Kogudus eksisteeris vaid seetõttu, et Issand oli nendega.
Kogudusel polnud mingeid enda plaane
ega tagaust, mille kaudu põgeneda.
Kui Issand poleks olnud koguduse keskel,
oleks kogudus lakanud ka toimimast.
Issand oli see, kes neid alal hoidis ja kes oli teinud neist uued loodud.
Nii peaks meiegi võtma seda selliselt, et Issand on see, kes meid alal hoiab
ja kelle kaudu me oleme uued loodud.
Püha Vaim elab meie sees
ja seetõttu võime me teha kõiki neid väelisi tegusid,
millest Jeesus rääkis.
See oli üks põhjus, miks kogudus ja usklikud olid olemas.
1. Moosese 1:1 algab sõnadega: "Alguses lõi Jumal taeva ja maa."
Apostlite teod 5:12 ütleb:
"Apostlite käte läbi sündis palju tunnustähti ja imetegusid..."
Me oleme Jumala ainus tempel siin maa peal
ja kui Ta on saanud tulla elama meie sisse,
siis Tema Sõna kuulutamine ja Tema väe osutamine
peaks olema meis sama nähtav kui see oli apostlite ajal.
Matteuse 28:18-20:
"Ja Jeesus astus nende juurde ja kõneles neile:
Minule on antud kõik meelevald taevas ja maa peal.
Minge siis, tehke jüngriteks kõik rahvad,
ristides neid Isa ja Poja ja Püha Vaimu nimesse
ja õpetades neid pidama kõike, mida mina olen teil käskinud!
Ja vaata, mina olen iga päev teie juures ajastu lõpuni.”
Kes see on teie juues?
Jeesus Kristus.
Samuti on Püha Vaim teiega.
Kui te saate Püha Vaimuga ristitud, tuleb Ta 100% teie sisse
ja te olete elavad jõujaamad.
Rakendage siis seda jõudu ja väge nii nagu seda apostlite ajal tehti.
Imed ja tunnustähed järgisid neid.
Imed ja tunnustähed on miski,
mis tõmbavad hukkuvat maailma kogudusse.
Nad ei tule sinna lihtsalt niisama.
Nad tulevad kogudusse kas uudishimust või abi saama,
kuid peaasi, et tulevad ja kuulevad Jumala Sõna.
Sest Jumala Sõna ja Tema vägi
saavad lõpuaja ärkamises käima käsikäes.
Ma usun endiselt lõpuaja ärkamisse.
Nii nagu Smith Wigglesworth omal ajal ütles:
"Te saate esmalt nägema tervendamiste ärkamist."
Ta ise oli kaasatud sellesse,
nii nagu paljud teisedki suured Jumala mehed ja naised,
kelle kohta oleme ajaloost lugenud.
Seejärel aga nägi ta ilmutuse,
kus inimesed kulgesid koos Jumala Sõnaga - Piibel käes.
Nii et, tuli Jumala Sõna ärkamine.
See oli Jumala algne plaan,
mille inimesed oma plaanidega pisut ära rikkusid.
Nii on juhtunud iga ärkamisega.
Jumal toob ärkamise, kuid inimene hakkab seda muutma.
Wigglesworth ütles ka, et Jumal näitas talle,
et lõpuaegadel tuleb ärkamine, mis on täis erinevaid imesid.
Üleloomulikud imed saavad sündima,
mille käigus Jumala Sõna ja imed saavad kokku.
Et siis, algul oli tervendamiste ärkamine,
kus polnud nii palju Jumala Sõna kaasas.
Siis tuli Jumala Sõna ärkamine, kus polnud veel imesid kaasas,
kuid kõige lõpuks tuleb imede ja Jumala Sõna ärkamine koos.
See on aeg, mis ootab meid ees ja milles hakkame elame.
Nii et, olge valmis selleks!
Usun, et Jumal on valmistanud paljusid inimesi ette selleks.
Mul on isiklikke kogemusi Jumala toimimisest.
Sellest, kuidas Jumala Sõna õpetusele
järgnevad imed ja tunnustähed.
Liigun erinevatel misjonipõldudel. Ka Vaikse ookeani maades ja saartel,
kus on Fidži ja Tonga saared.
Ka Paapua Uus-Guinea,
kus meil on 5 toimivat kogudust ja 5 toimivat kooli.
Tongal on meil oma algkool.
Tonga on olnud algusest peale see Vaikse ookeani paik,
kus kuulutati esimesena Jumala Sõna.
See oli algselt igati paganlik maa, kus kummardati tähti, kuud ja kive
ja kus oldi vägagi vägivaldsed.
Selle saare ajaloos pole väga palju midagi positiivset,
kuigi turistide silme ette manatakse sellest väga ilusaid pilte.
Kuid siis võttis Tonga evangeeliumi vastu
ja seda nii totaalselt,
et nad sõudsid oma naabersaatele - näit. Fidžile, kuulutama evangeeliumi.
Peale seda aga hakkas see pisut vaibuma,
nii nagu kõigi ärkamistega juhtub
ja Tonga muutus korrumpeerunud ühiskonnaks,
kus kuningas ja kõik teised tähtsad tegelased,
olid kõige enam korrumpeerunud.
Tonga on omaette kuningriik
ja sõltumatu Inglismaast või Austraaliast.
Olin hiljaaegu nii rõõmus,
kui mulle saadeti sealt üks väike video,
milles öeldi, et Tongas on midagi juhtumas.
Tonga kuningapaar,
kes oli oma täiskuninglikus ja pidulikus rüüs
kõige sinna juurde kuuluvaga,
läksid kirikusse ja otse lavale, millest viimane oli eriti üllatav aspekt
Nad põlvitasid Jumala palge ees ja palusid oma patte andeks.
Nad palusid andeks ka tongalaste käest
kõigi oma tegude pärast,
võttes Jeesuse oma Issandaks vastu.
Ja nüüd hakkab seal taas midagi toimuma,
mis valmistab mulle suurt rõõmu.
Üks teine oluline sihtpunkt on olnud Filipiinid,
kus on samuti palju toimunud.
Seda pinnast on seal 20. aastat "küntud"
ja sinna külvatud.
Ma ei saa öelda, et oleksin olnud esimene seal,
sest seal on enne mindki olnud teisi teerajajaid.
Juba Hudson Taylorist alates.
Filipiinlased isegi pole enam sealsed pärisasukad,
kui üks mägedes elav hõim välja arvata.
Sealne misjonitöö oli väga raske, sest seal oli vaid üks suur džungel
ja kohalikud olid väga vägivaldsed.
Nii kaotas seal nii mõnigi misjonär oma elu.
Peale seda läks sinna üks julge naine Nena,
kes on üks me pastoritest seal.
Olles 20-aastane,
sai ta peale piiblikooli lõppu Jumalalt sõna
minna ühele saarele, kuhu ta ka julgelt läks,
kuulutades seal Jumala Sõna ja rajades sinna kogudusi.
Peale seda ilmutas Issand mulle, et ma pean samuti sinna minema.
Töö oli raske, kuid Jumal andis selleks oma võtmed.
Algul töö slummi lastega ja nende kaudu täiskasvanutega
ning peale seda koolide rajamine.
Palusin ja palusin,
et Jumal annaks mulle ühe hea, aga noorema töötegija.
Isegi, et olen hingelt 18-aastane, ei jõua mu kest sellele igakord järgi,
mistõttu Jumal kinkis mulle ühe 20'ndates Norra noore,
kes jaksab sumbata seal džunglites
ja kuulutada eelkõige noortele evangeeliumi.
Nii on seal ka tänaseks tärganud ärkamine.
Kõik vanglad on meile avatud.
Kõik koolid kõigil neil saartel on meile avatud.
Tuhanded õpilased ja sajad vangid on saanud päästetud.
See saar on tänu evangeelsele tööle muutunud täiega.
Kõik sai alguse slummi lastest
ja nende kaudu nende vanematest ja sugulastest.
Peale seda sai saare pealinna linnapea usklikuks,
seejärel abilinnapea.
Seejärel erinevad maakonnajuhid.
Seejärel valitsusjuht, kellel on saarel suur sõnaõigus.
Nii on nad kõik otsustanud,
et seal saarel tuleb alati kuulutada evangeeliumi,
kuna kogu saare atmosfäär on muutunud
ja nad on saanud kogeda erinevaid õnnistusi.
Ka politsei- ja sõjaväejuhid on pannud käe südamele
ja võtnud Jeesuse oma Issandaks vastu.
Ma nimetaks seda küll ärkamiseks.
See sündis vaid seetõttu, et me kuulutasime Jumala Sõna
ja tegime imesid, mis käivad käsikäes Jumala Sõnaga.
Nii nagu apostlitegi ajal.
Usun, et see aeg on veel tulekul.
Jumal oleks ikka täiega ebaõiglane,
kui Ta ei annaks tänapäeva noortele võimalust
tunda Jeesust Kristust ja näha, mida elav Jumal võib teha.
Jeesus ütles Matteuse 28:20: "Ja vaata,
mina olen iga päev teie juures ajastu lõpuni.”
Võimsad sõnad,
mis kehtivad testamendina meile kui usklikele veel tänapäevalgi.
Ühtlasi peitub selles korraldus kogudusele
elada välja meile antud meelevald.
Kogudus ei kuuluta mitte kogudust, vaid Jeesust.
Kui me kuulutame kogudusest, ei tule ka mingit ärkamist.
Pole siis ime,
et kogudused jäävad üha väiksemaks ja väiksemaks,
kui neis pole tegevat Jumala väge.
Kogudus pole loodud olema mingiks vaimulikuks klubiks,
vaid üheks elavaks paigaks.
Kogudust pole läkitatud maailma kuulutama oma autoriteeti,
vaid Jeesuse Kristuse autoriteeti.
Kogu selle aja, mil Jeesus siin maa peal käis,
mainis Ta vaid mõned korrad kogudust,
sest Tema kuningriik on nii palju suurem kui vaid kogudus.
Ta kuulutas Jumalariiki
ja see sõnum kandus edasi ka apostlite kaudu.
Sõnum, et Jeesus Kristus on Issand.
Apostlite raske ülesanne ei peitunud vaid selles,
et panna kogudust järgima mingit kindlat mudelit,
vaid näha,
kuidas Jeesus võtab üha enam kuju oma rahva keskel.
Eesmärk ei saa olla vaid see, et saada inimesed kirikusse,
vaid see, et Jeesuse olemus hakkaks võtma kuju nende sees.
See oli kogu loo algne eesmärk.
Jeesuse loomus Tema rahva sees.
Seetõttu polegi me peamine ülesanne
saada inimesed pöörduma Jumala poole,
vaid teha neist ka Jeesuse jüngrid ja järgijad.
Jüngrid said neist, kes olid usklikuks saanud.
Tõelised jüngrid on need,
kes teevad seda, mida Jeesus on neile teha andnud.
Apostlite ülesanne oli võtta kõik usklikuks saanud
ja liita need enestega, et nad võiks hakata usus kasvama.
Issand on see, kes teeb seda tööd nende sees
ja meie teeme seda, mida Isa teeb.
Nii nagu Jeesuski ütles, et Ta teeb vaid seda, mida Isa ütleb.
Meie asi on teha seda, mida Issand teeb.
Tõeline kristlus on palju enamat kui täita vaid teatud käske.
Kristlus tähendab lähedast suhet Jeesusega
ja uueks looduks saamist Temas,
mis liidab meid kõikväelise Jumalaga.
Temaga, kes on kõik loonud ja kes elab meis.
Mõelda vaid, et Jeesus elab meis!
Jeesus ei tulnud vaid muutma me mõttemaailma paremaks,
määrates, kuidas me kristlastena käituma peaks
või millist "mütsi" usklikena kandma.
Jeesus tuli elama meie sisse, et elada meie kaudu
ja see on tõeline apostellik kristlus.
Nii ka, enne veel, kui selle maailma aeg läbi saab,
saab toimuma üks apostellik liikumine,
kus tavalised usklikud saavad tegema seda, mida Jeesus tegi.
Ühtlasi usun, et kõik nö iidolid kaovad ära.
Me oleme teinud teatud inimestest iidolid
ja hakanud neid järgima.
Olles alles noor kristlane,
kuulusin ma Austraalias elades isegi ühte suurde megakogudusse,
kus oli üks tõeliselt võrratu jutlustaja.
Ei hakka ta nime nimetama,
kuid imed ja tunnustähed järgisid ta kuulutust.
Siis aga langes ta Jumalast ära.
Isegi, et tema alluvuses tegutses 270 tütarkogudust
ja üks neist oli ka ühel Vaikse ookeani saarel.
Mingil põhjusel see aga lagunes ja vaid väike tuumik jäi alles.
Seda seetõttu, et nad olid järginud üht inimest
ja mitte Jumalat.
Jumal ei elanud nende südameis
ja nad teenisid vaid üht kujutist.
Nii nagu kummardatakse teatud pühakute pilte ja kujusid.
Ehk siis, meile on antud üks evangeelne relv.
See võib nüüd üllatada sind ja sa küsid, mis see on?
Sellest räägitakse üsna harva.
Selleks evangeelseks relvaks on kannatus.
Ja see on just üks valdkond,
mille tõttu oleme eraldunud apostellikust kristlusest.
Ma ei räägi siinkohal mingitest kriisidest ega piinamisest.
Vaid las ma selgitada, mida selle kannatuse all silmas pean.
See kannatus räägib sellest, et usud tõelist tõde
ja seda, mida see endas kätkeb.
Sellest, et algne kristlus tugines ohvrimeelsusele.
Tõeline usk eeldab seda sama.
Milles iganes ka see ohvrimeelsus ei väljenduks -
kui selle osas minna kompromissile, on tagajärjeks äralangemine.
Äralangemine tõest.
Kogu see lugu eeldab apostellikku vaevanägemist.
Paulus ütleb Galaatlastele 4:19 järgmist:
"Mu lapsed, kelle pärast ma olen jälle lapsevaevas,
kuni Kristus teie sees saab kuju!"
Ehk siis, Paulus pidas silmas valu ja vaeva,
mille kaudu kogudus oli ellu kutsutud ja et see võtaks Kristuse kuju.
Samas oli seal eeldavasti midagi kaduma läinud.
Eks me tea isegi,
et usklikuks saades oleme me kõik innukad ja tulised,
kuid aja möödudes hakkab see tasapisi hääbuma
ning paljud muutuvad nö tavakristlasteks.
Ehk siis, minnakse kompromissile oma usu suhtes,
kuna inimene kaldub mugavuse poole.
Kui Jeesus kutsus Paulust, ütles Ta Apostlite tegudes 9:16:
"Sest mina tahan talle näidata,
mida kõike ta peab kannatama minu nime pärast.”
Jeesus polnud mingi sadist
ega püüdnud maksta Paulusele kätte asjade eest,
mida too oli kristlasi taga kiusates teinud.
Kuid algkoguduse loomine
ja selle liikmete muutmine Kristuse sarnaseks
oli valulik töö.
Tõeline apostellikkus nõudis ohverdamist
ja enese täit pühendamist nagu Paulus seda tegi.
Paulus kirjutab 2. Korintlastele 1:5:
"Sest otsekui meil on küllaga Kristuse kannatusi,
nõnda on meil küllaga ka julgustust Kristuse kaudu."
Seda on muidugi rõõm kuulda,
sest meile meeldiks parema meelega kuulda imedest
ja trööstivatest sõnadest, mitte kannatustest.
Kuigi kannatusigi lubatakse rohkesti.
"Kannatus" on muidugi lai sõna
ja seda võib kogeda paljudel eriviisidel.
See, mis ühe jaoks võib olla kannatus, ei pruugi seda teise jaoks mitte olla.
Kuid meid vormitakse koguaeg.
Kurtsin mingi aeg tagasi Jumala ees:
"No mis elu see on ja kuidas ühe või teise asjaga on",
siis Jumal ütles: "Miks sa küll nurised?
Elu on kui suur teatmik ja sõnaraamat, kus on tohutul hulgal teksti.
Meie elu aga on kogu selles tekstis vaid kui üks väike täpp."
See on nii väike.
Meie elu aga on kui kindrali väljaõpe kõigeks selleks, mis on lõpuks ootel -
igaveseks eluks.
See maapealne elu on vaid kui ettevalmistus
igaveseks eluks, mis kestab igavesti.
Seetõttu kannatame me ka teatud valu, kannatusi ja probleeme,
millest enamus muide on su enda põhjustatud.
Nii et, sa ei saa isegi süüdistada Jumalat.
Fakt on see,
et apostelliku teenistusega käib kaasas rohkesti kannatusi,
kus sa kujundad inimesi Jeesuse sarnaseks
ja hoiad neid ususõnumi sees,
et nad ei põikaks kuhugi kõrvalteedele.
Ohverdamine peaks olema me eluviis
ehk kõik, mida me teeme, peaks olema tehtud kui Jumalale.
Kuid kas me elame täna Jumalale? Kohe kindlasti mitte.
Me elame peamiselt vaid endale.
Me oleme selline minakeskne põlvkond.
Ja isegi, et me elame praegu minakesksel ajastul,
kus kõik taandub vaid mulle, mulle, mulle,
olles täiega esikohal,
siis siinkohal tasuks panna tähele Pauluse sõnu 2. Korintlastele 4:7:
"See aare on meil aga saviastjates,
et võrratult suur vägi oleks Jumala oma ja ei midagi meist."
Ehk siis, sul on lootust!
Jumal valib alati neid, kes otsekui pole mitte midagi.
Nii tahan järgnevate saadete jooksul tuua erinevaid näiteid selle kohta,
kus Jumal võttis nö "eikellegi" ja tõstis ta esile.
Sest sel inimesel endal polnud mitte kui midagi,
peale tulise tahtmise teenida Jeesust.
Nii sai ka Jumal kasutada teda.
Jumal tahab kasutada igat üht, kes on vaid kättesaadav
ja kes on valmis tegema seda, mida Jumal tahab, et ta teeks.
Apostlitel oli vägi tuua esile vaimulik elu sellisel moel,
et ülestõusnud Kristus sai tegutseda nende kaudu.
See aga tähendas iseendale suremist
ja tõelist Jeesuse järgimist usus.
Ühtki muud teid ei olnud ega ole.
Kui tahad elada kõige täiega Jeesusele,
pead ka surema iseendale.
See aga võib põhjustada teatud probleeme.
Jumal toob su ümber inimesi, kes lihvivad sind,
kõrvaldades sinust ühtlasi asju, mis ei peaks su elus olema.
Nii et, see on sinu lihvimise aeg.
Tõsi, alati on võimalus minna ka mööda kõrvalteid
või väidetavaid otseteid,
kuid sealt ei leia kunagi oma peaeesmärki.
Isegi, et öeldakse: "Kõik teed viivad Rooma",
siis Kristuses nüüd küll kõik teed ei vii sinna.
Kristluses on vaid üks ja sirge tee,
millel kulgemine käib vahel kahjuks ka läbi kannatuste.
Ma pole veel kohanud nii briljantset ja üdini koolitatud inimest,
kes oleks täiuslikult lihvitud ja küps tegema kõiki Jumala asju.
Olles juba piisavalt vana, olen näinud erinevaid Jumala liikumisi,
millest osad tulevad suure kisa ja käraga
ning teised pisut vaiksemalt.
Kuid samas nad siis ka hääbuvad vaikselt.
Ärkamisi on erisuguseid.
Me tavaliselt peame ärkamiseks massiärkamisi,
mis haaravad kogu maailma või siis mõnda kindlat rahvast.
Kuid samas on ka pisemaid ja piirkondlikke ärkamisi.
Austraalias oli üks kool, kus vaid üks tüdruk sai päästetud,
kuid ta oli nii tuline ja innukas Jumalas,
et see lausa kiirgas temast välja.
Nii tahtis üks ta sõpradest saada usklikuks,
kellega koos moodustati väike palvegrupp,
millega peagi liitus teisigi inimesi.
Ja korraga puhkes nende koolis ärkamine.
Tegu oli ühe kooliga,
kust see ärkamine liikus edasi teise ja kolmandasse kooli
ja korraga tekkis noorte ärkamine.
See ei levinud sealt kuhugi kaugemale.
Küll aga levis see neist edasi nende vanemateni.
Tegu oli väikese, piirkondliku ärkamisega,
kuid ma nimetan sedagi ärkamiseks.
Loomulikult on ärkamine seegi, kui sina ärkad oma unest.
Mu igatsus on, et inimeste seest võiks käia läbi üks kärgatus
ja rahvas ärkaks üles.
Mis soomlastesse puutub,
siis mu meelest nad alles magavad praegu.
Kuid me oleme Kristuse armee ja me oleme sõjas.
Mulle meeldib lugeda sõjaraamatuid.
Miks?
Raamatuid II Maailmasõja kohta
ja ka sõdade kohta, mida austraallasedki on pidanud.
Mulle meeldib neid lugeda,
sest sealt saab teada erinevate strateegiate kohta.
Selle kohta, kuidas sõda üldse peetakse.
Mu isa oli sõjas, olles tänaseks juba taevas.
Kuid kui sõjas keegi haavata sai, siis sõpra ei jäetud hätta,
vaid haavatu veeti oma elu hinnaga sõjatandrilt eemale.
Kui aga mõni kristlane saab keset "lahinguvälja" haavata,
siis mida me teeme?
Togime jalaga ja küsime: "Oled ikka veel elus või?"
Samas, kui peaksime ta vedama arstiabi telki,
et ta võiks terveks saada.
Me seas on nii palju haavatuid.
Pole siis ka ime, et kristlaste seas on palju loobujaid ja pettunuid.
Kui aga siis mõni ärkamise laine tuleb,
mille käigus sünnib erilisi ja teistmoodi asju,
siis ka variserid tõstavad kohe pead ja hakkavad kommenteerima:
"See on küll saatanast! See pole kohe kindlasti õige asi."
Nõrgemad ehmatavad selle peale ära.
Kuid kui Issanda vägi tõuseb esile, siis lase sel olla,
sest Piibel ütleb, et puud tuntakse selle viljadest.
Viljad on need, mis määravad kogu loo.
Matteuse 16:24-25 on öeldud:
"Siis Jeesus ütles oma jüngritele:
Kui keegi tahab käia minu järel,
siis ta salaku oma mina ja võtku oma rist ja järgnegu mulle!
Sest kes iganes tahab päästa oma elu, kaotab selle,
aga kes iganes kaotab oma elu minu pärast, leiab selle."
Enese salgamine pole kaasaja maailmas eriti pop.
Lääne inimesele on see mõte võõras.
Kuid tõde on see, et kui tahame olla tõelised Jeesuse järgijad,
peavad me alustalad olema paigas
ja meis peab olema uskliku loomus.
Olles Kristuses, ei tohiks hirm võimutseda me üle.
Mitte sellel teel, mida käime.
Võid lugeda ka Filiplastele 1:28-29:
"Ega lase vastastel end heidutada millegagi,
mis on neile hukatuse, teile aga pääste tähiseks,
ning seda Jumalalt.
Sest teile ei ole ju kingitud ainult armu uskuda Kristusesse,
vaid ka kannatada tema pärast."
Ehk siis, me peame ka kannatama Tema pärast.
See tekst oli mõeldud kõigile usklikele,
mistõttu ära siis imesta põrgu üle, millest oled hetkel läbi minemas.
Soovides toetada TV7 tööd,
võid helistada Eestis numbrile 900 1777 (kõne hind 7 euri)
või annetada pangaülekandega, leides me andmed www.tv7.ee
Aitäh ja ole õnnistatud!
Tõlge: Anne-Ly Raukas