Tavallaan meille opetettiin, että me voidaan tehdä mitä vain.
Meidän vapausämpäri on jotenkin täytetty niin ylitsevuotavaksi, -
että me ei koeta enää merkitystä eikä yhteyttä.
Monesti lapsilla on ajatus, että kun muut saavat, meidänkin pitää saada.
Me ollaan lähdetty purkamaan sitä. Me ei mennä sen mallin mukaan.
On aika kääntää arvioinnin suunta -
ja opetella tarkastelemaan suomalaista kulttuuria lähetystyöntekijän silmin.
Tervetuloa Ajan tasalle.
1600-luvulla kirjoitetussa Westminster- katekismuksessa kysytään, -
mikä on ihmisen korkein päämäärä.
Ja vastaus kuuluu: ihmisen korkein päämäärä on kirkastaa Jumalaa -
ja nauttia Hänestä ikuisesti. Mikä mahtaa olla kristityn nuoren aikuisen -
vastaus tähän kysymykseen nyt, noin 400 vuotta myöhemmin?
Lujalla ja kestävällä tavalla uskovat nuoret kokevat, että heillä on tehtävä.
He haluavat näyttää toisille Jeesuksen vaikutuksen elämässään.
Jeesuksesta kertominen ja seurakunnan toiminta innostavat.
Halutaan suuntautua ulospäin.
Näin ajattelevat ovat juurruttaneet identiteettinsä Jeesukseen.
He ovat saaneet muilta ihmisiltä hyvän mallin uskon elämisestä todeksi -
ja Jumalalta voimaa toteuttaa kutsumustaan ympäristössä, -
jonka arvot eroavat Jumalan arvoista.
Itsekeskeisessä ja vahvimman valtaan taipuvassa maailmassa -
kristitytkin eksyvät etsimään omaa etuaan ja pelaamaan valtapelejä.
Vastavirtaan kulkeva tunnistaa tämän taipumuksen, mutta osaa toimia toisin.
Hän haluaa palvella, tehdä uhrauksia, nöyrtyä, -
hiljentyä, luopua kontrollista ja siirtää egonsa syrjään.
Jos haluamme saada aikaan muutoksen, toimimme toisin.
Rukouksesta oman paikkakuntamme puolesta tulee meille elinehto.
Elämme uskollisina Jumalalle ja hyväksymme sen, -
että elämämme on tarkoitus tuottaa hedelmää. Se saa tarttumaan asioihin.
Siunaamme toisia ja huomioimme valinnoissamme muut ihmiset.
Harjoittelemme arvioimaan ympäröivää maailmaa ja tilanteita -
ja pyrimme tekemään Jumalan mielen mukaisia valintoja.
Otamme riskejä voidaksemme toimia oikeudenmukaisuuden puolesta.
Tiedostamme, että Jumala toimii kaiken keskellä parhaaksemme.
Ymmärrämme, että todellinen elämä löytyy syvästä suhteesta Häneen.
Tuisku, olet pastori ja Kansanlähetyksen piirijohtaja.
Milloin olet viimeksi tehnyt jotain sellaista, -
joka menee kulttuurin ja yhteiskunnan valtavirtaa vastaan?
En oikeastaan halua toimia kulttuuria tai valtavirtaa vastaan.
Se ei ole minulle ydinasia, vaan ydinasia on toimia -
Jumalan valtakunnasta käsin tämän ajan keskellä.
Minulla on sellainen tapa, että kun kuljen jonkin verran junassa, -
niin ajattelen, että on poikkeavaa, että luen Raamattua siellä tai rukoilen.
Silloin tulee joskus sellainen tunne, ettei tämä ole se yleinen normi.
Henri, sinä johdat suomalaisten lähetysjärjestöjen yhteistä projektia, -
jonka tavoitteena on saada uusi sukupolvi -
vastaamaan lähetyskäskyyn lyhytaikaisen lähetystyön kautta.
Milloin olet itse viimeksi asettanut oman egosi syrjään?
No oikeastaan joka aamu, kun lapset heräävät.
Siinä oma ego kuolee tehokkaasti.
Lisäksi vaimoni ja minä polvistumme aina ennen päivän toimiin ryhtymistä -
ihan fyysisesti ja tunnustamme, että Jeesus on elämämme Herra.
Jeesuksen seuraamiseen liittyy ajatus, että olemme muukalaisia maailmassa.
Samaan aikaan meitä kehotetaan osallistumaan sen rakentamiseen -
Jumalan tahdon mukaisesti ja toimimaan paikkakuntamme hyväksi.
Miten te olette onnistuneet löytämään tasapainon -
muukalaisuuden ja maailmassa elämisen välillä?
Voisiko tätä ajatella sillä tavalla, -
että on olemassa vierastyöläisiä, jotka tulevat tiettyyn kaupunkiin?
He ovat rakentamassa sitä, vaikka eivät asu siellä pysyvästi.
Me olemme rakentamassa jotain, jossa jää jälkiä meidän jälkeenkin, -
pysyviä elementtejä, mutta me ei kuitenkaan olla täällä ikuisesti.
Arnon ajatus on siitä hieno, -
että me saadaan olla rakentamassa jotain, mitä me ei nähdä, -
ja sitä kautta me tehdään jotain pidemmässä aikaperspektiivissä, -
ja se voi tuoda jotain hyvää, kun me eletään Jumalan valtakunnasta käsin.
Minusta vaikuttaa, että me eletään heiluriliikkeessä.
60-luvulla me nähtiin paljon isoja yhteiskunnallisia muutoksia, -
ja silloin seurakunnat valitsivat erottautua maailmasta.
Omassa sukupolvessani huomaan, että heiluri heilahtaa toiseen suuntaan.
Ollaan pyritty omaksumaan elementtejä kulttuurista -
ja osoittamaan, että kristityt ovat ihan tavallisia ihmisiä.
Huomaan omassa elämässäni, -
että me ehkä purettiin elämästämme joitakin keskeisiä elementtejä, -
jotka ovat kukoistavan hengellisen elämän edellytyksiä.
Mitä se käytännössä tarkoitti? - Meille oli syntynyt ajatus, -
että suurin este henkilökohtaiselle suhteelle Jeesukseen oli "uskonto".
Uskonnolla me tosiasiassa tarkoitettiin seurakunnan rakenteita, -
traditiota ja sellaisia asioita, -
jotka ovat historian halki muovanneet ihmisistä Jeesuksen kaltaisia, -
kuten Raamatun lukeminen, rukous, -
kristittyjen yhteys jumalanpalveluksessa.
Nämä asiat näyttäytyivät uskontona, jota tulee purkaa tai muuttaa -
tai se täytyy jollain tavalla tuhota sen autenttisen uskon tieltä.
Ja tosiasiassa usko on enemmän kuin ajatuksia ja uskomuksia, -
se on muovautumista Jeesuksen kaltaiseksi, -
ja tavat, rutiinit ja hengelliset rytmit ovat avainasemassa -
meidän hengellisessä kasvussa ja siinä prosessissa, -
jossa me muovaudutaan Jeesuksen kaltaisiksi.
Huomaan, että meillä on kokonainen sukupolvi, -
joka on määrätietoisesti purkanut näitä asioita elämästään.
Uskon, että se näkyy nyt tilastoissa.
Varmaan tässä näkyy myös se, että sukupolvet on jossain määrin -
erotettu toisistaan. Ei ole sitä aitoa kanssakäymistä, -
jossa nuoret kasvaisivat vanhemman sukupolven kanssa.
Jos on vain siinä omassa nuorten toiminnassa, niin herkästi ajatellaan, -
että vanhempi sukupolvi teki niin paljon virheitä tässä ja tässä.
Jos taas olisi aitoa kanssakäymistä, niin ne hyvät asiat siirtyisivätkin, -
ja tapahtuisi ehkä myös molemminpuolista hyvää muutosta.
Tämä ei rajoitu vain seurakuntaan. Se näkyy kaikkialla yhteiskunnassa.
Tämän sukupolven kulttuurin ytimessä on ajatus siitä, että kaikki vanha, -
vanhat instituutiot, käytännöt ja toimintatavat on purettava, -
koska ne ovat kehityksen, vapauden tai yksilön itsensä ilmaisemisen tiellä.
Tämä heijastuu todella vahvasti seurakuntaan, -
ja me ollaan muovaamassa jälkikristillistä seurakuntakulttuuria.
Se sanoo, että me voidaan ottaa omaksemme kristinuskon hedelmä -
ilman opetuslapseuden hintaa.
Miten osaisimme tunnistaa tilanteet, joissa täytyy muukalaisuudesta käsin -
tehdä valintoja, jotka menevät vastavirtaan?
Meidän sukupolvessa syntyi kaksi liikehdintää, relevantti seurakunta -
ja missionaalinen seurakunta, jotka tasapainoilevat tämän kanssa.
Molemmissa pyritään omaksumaan erilaisia elementtejä kulttuurista.
Samaan aikaan ympäröivä kulttuuri on jossain määrin jälkikristillinen -
ja asettuu hyvin tietoisesti kristinuskoa vastaan.
Meidän täytyy osata tasapainoilla sen kanssa, -
ettei omaksuta sellaisia elementtejä, jotka nakertavat uskomme perustaa.
Seurakunnat esimerkiksi ottavat mallia yrityksistä, konserteista, kahviloista.
Ne ovat hyviä asioita, mutta samalla ne ilmentävät -
yhteiskunnassa vallitsevaa vahvaa kuluttajamentaliteettia.
Esimerkkinä vaikkapa Daniel, -
joka eli pakanakulttuurin keskellä. Heidät oli viety sinne.
Ja kuitenkin syvimmillään, silloin, kun ristiriitatilanne tuli, -
hän aina laittoi sydämelleen sen, että hän piti kiinni siitä, -
mikä on Jumalan sanan mukaista. Kun me ensin tunnetaan elävämme -
Jumalan valtakunnasta käsin ja ollaan juurruttu siihen, -
me nähdään arjen keskellä ja seurakuntaelämässä tilanteita, -
joissa me joudutaan valitsemaan, toimimmeko tämän maailman -
vai Jumalan valtakunnan arvojen mukaan tässä asiassa.
Ei ole normisäännöstöä, vaan se on siellä elämän ja arjen keskellä.
Tulee mieleen Roomalaiskirjeen luku 12, jonka mukaan -
meidän tulee uudistua mieleltämme, ei mukautua maailmanajan menoon.
Kun me eletään kristittyinä vuoro- vaikutuksessa tämän ajan keskellä, -
huomaan, että me ollaan suunnattu enemmän kritiikkiä kohti seurakuntaa -
ja kysytty, miten seurakunta on omasta ajastaan jäljessä.
Ne ovat olleet hyviä pohdintoja, -
mutta samalla ollaan ehkä laiminlyöty kulttuurin kriittistä arviointia.
Se on jälkikristillinen kulttuuri, -
joka korostaa todella paljon yksilönvapautta, onnellisuutta -
ja itseilmaisua oikeastaan kaiken muun kustannuksella.
Minusta meidän on aika kääntää arvioinnin suunta -
ja opetella tarkastelemaan suomalaista kulttuuria lähetystyöntekijän silmin.
Seuraavaksi Harri Kankare avaa ajatuksiaan terapeuttina ja pastorina.
Uusin tieteellinen tutkimus osoittaa, että onnellisuus ei tulekaan -
hedonistisesta tarpeen täyttymyksestä, vaan elämän merkitysten löytämisestä.
Onnellisuus on aina sivutuote jostakin tärkeästä.
Kun olen Kristuksessa ja löydän sen, mitä Jumala tahtoo elämältäni, -
se ei aina tunnu kivalta -
ja joudun tekemään sen eteen uhreja ja valintoja, -
mutta sitten yhtäkkiä huomaan -
olevani ihmeellisessä merkityksen ytimessä, jopa flow-tilassa.
Minusta Kristuksen seuraaminen on parhaimmillaan tätä.
Löydän tähän elämään niin merkityksellisen flow'n, -
että siitä tuleekin se kokemus, että elämä on hieno lahja.
Identiteetin takana oleva identiteetti. Ajattelen, että minulla on tämä, -
että olen Harri, ja minulla on tietyt koulutukset ja aika iso kokemus, -
ja minulla on tiettyjä heikkouksia ja vahvuuksia.
Mutta taustallani seisoo tässäkin hetkessä Jumala ja Pyhä Henki.
Siellä on se toinen identiteetti, josta Pietari kirjoittaa, -
että ollaan päästy lupausten kautta osallisiksi jumalallisesta luonteesta.
Kun tulen uskoon, niin tämä toinen identiteetti muuttaa minua, -
ja me saadaan elää tätä elämää ja joudutaan vastaamaan -
kehittymis- ja kehittämishaasteisiin itsemme kohdalla, -
mutta takanani on Kristus-identiteetti, joka onneksi jyrää kaiken läpi.
Ja se Kristus-identiteetti rakentuu aivan toisista rakennusaineista.
Rukous, seurakuntaan kuuluminen ja Sanan lukeminen ovat tosi tärkeitä.
Kun on tosipaikka vaikka ihan siellä sekulaaripuolella, -
niin valmistaudun elämän haasteisiin aina kummankin identiteetin kautta.
Jos kaikki, mitä teen, lähtee rukouksesta, rukoilemisen jälkeen -
mikään ei voi kaataa minua eivätkä tykkäämiset vaikuta identiteettiini, -
koska minulla on niin paljon vahvempi taustavoima.
Kun seisomme selkä suorana -
ja ymmärrämme arvon ja identiteetin, joka meillä on Kristuksessa, -
minusta se auttaa sekä some-maailmaan että koko elämään.
Jumala haluaa, että minä ja sinä kuljetaan -
pää pystyssä ja selkä suorana terveesti ja nöyrästi.
Harri Kankare käytti termiä identiteetin takana oleva identiteetti.
Pietarin kirjeessä kuvataan polkua, joka lähtee siitä, -
että me ollaan tultu osallisiksi jumalallisesta luonnosta.
Polun alussa on usko, ja se päättyy yhteiseen rakkauteen, -
toimeliaisuuteen ja hedelmän kantamiseen Jeesuksen tuntemisessa.
Nämä ovat kuitenkin arvoja, jotka tulevat haastetuiksi ajassamme, -
jossa some-maailma ja digitodellisuus huutavat ihan muita arvoja.
Voisi ottaa Filippiläiskirjeen toisesta luvusta Jeesuksen esimerkin,-
että Hän on antanut itsensä meidän tähtemme.
Siellä sanotaan, että olkoon teillä sellainen mieli kuin Jeesuksella oli.
Se on tavallaan raju raamatunkohta juuri vastavirtaan kulkemiseen, -
eli me ei pyritä rakentamaan omaa menestystä -
vaan olemaan uskollisia Herralle ja kulkemaan opetuslapseuden tietä, -
jossa me kasvetaan Hänen tuntemisessaan.
Meidän ajassa on sellainen ajatus, että yksilöllä on ensisijainen oikeus -
määrittää oman elämänsä merkitys ja muoto. Tämän kääntöpuoli on, -
että jos kaikki riippuu sinusta etkä ole onnellinen, niin se on sinun vikasi.
Tämä heijastuu esimerkiksi some-kulttuuriin siinä, -
että on valtava houkutus maalata ulospäin kuva -
omasta elämästä ja sen merkityksestä.
Tällä on myös toinen kääntöpuoli. Sen paineen, joka meillä on -
ikään kuin projisoida maailmalle meidän hyvää elämää, -
voi purkaa oman keskeneräisyyden ylikorostamisella, -
jossa me huudetaan maailmalle: "Katsokaa, kuinka huono olen tässä!"
Me heitetään kaikki läskiksi somessa ja avataan koko elämämme, -
että voi, olen niin huono äiti, kun tein näin, tai tällaisia ilmiöitä.
Meillä ei ehkä ole halukkuutta tiettyyn kasvuprosessiin.
Joko yritämme kiillottaa julkista kuvaamme -
tai hyväksymme, ettei minkään tarvitse muuttua, mä nyt vain olen tällainen.
Kuitenkin meidän pitäisi oppia suhtautumaan elämän haasteisiin -
ja vaikeisiin tilanteisiin ja löytämään niistä kasvuprosessi.
Ja Tuisku, kun otit tämän Filippiläiskirjeen kohdan, -
niin tässä tulee tavallaan se, mitä varten minä elän.
Elänkö minä itseäni vai jotain suurempaa tarkoitusta varten?
Kuka minä oikeastaan olen? Ne kaikki nivoutuvat tässä yhteen.
Tämän ajan unelma on sellaisessa skandinaavisessa kahvilassa, -
ehkä punatiilisillä teollisuussävyillä koristellussa kahvilassa -
lattea siemaileva freelancer, jolla on edessä MacBook.
Hän on vapautunut työelämän oravanpyörästä. Se on se unelma, -
jota me tavoitellaan. Siihen kiteytyy täydellinen riippumattomuus ja vapaus.
Ihminen tarvitsee kukoistaakseen kokemuksen merkityksestä, -
yhteydestä ja vapaudesta.
Meidän vapausämpäri on jotenkin täytetty niin ylitsevuotavaksi, -
että me ei enää koeta merkitystä ja yhteyttä.
Tämä on luonnollinen seuraus. Jos mietin avioliittoani, -
niin kokeakseni yhteyttä vaimooni minun on sidottava itseni häneen, -
toisin sanoen rajoitettava henkilökohtaista vapauttani.
Sama juttu liittyy myös merkitykseen, esimerkiksi työhön tai kutsumukseen.
Kokeakseni työn merkityksellisenä minun on sidottava itseni -
siihen jollain tavalla, otettava jonkinlainen ies harteilleni -
ja rajoitettava vapauttani, sanottava ei tuhannelle asialle ja kyllä yhdelle.
Tavallaan meille opetettiin, että me voidaan tehdä mitä vain, -
ja jopa seurakunnissakin on saatettu joskus opettaa näin, -
mutta todellisuudessa elämän merkitys ja tyydytys tulevat siitä, -
että me eletään sitä elämää, johon Jumala on meidät kutsunut ja luonut.
Eli siihen, että me ollaan Jeesuksessa ja kasvetaan Hänen ominaan.
Perheessänne viljellään sanontaa: "Meidän perhe tekee vaikeita asioita."
Mitä se tarkoittaa? - Me halutaan luoda perheessä vahvaa kulttuuria.
Meille se tarkoittaa esimerkiksi sitä, että me palvellaan ystäviämme -
ja rakastetaan uhrautuvasti ihmisiä, jotka ovat lähellämme -
tai tarvitsevat apua. Sen lisäksi me halutaan opettaa lapset siihen, -
että on asioita, joiden eteen kannattaa nähdä vaivaa.
Se on keskeinen tekijä esimerkiksi Raamatun lukemisen taustalla.
Raamattu on muinainen teksti ja kulttuurillisesti meistä kaukana, -
mutta me voidaan oppia lähestymään ja lukemaan sitä -
ja asettaa se sille paikalle, jonka se ansaitsee elämässämme.
Tuisku, sinulla on vaimo ja kolme lasta.
Miten teidän perheessänne on pyritty kasvattamaan lapsia -
luopumisen ja palvelemisen arvoihin? - No tietysti ihan arjen tasolla -
monesti lapsilla on ajatus, että kun muut saavat, meidänkin pitää saada.
Me ollaan lähdetty purkamaan sitä. Me ei mennä sen mallin mukaan.
Ja toinen on tietysti myöskin se, mikä itselläni on vahvasti sydämellä -
on se, että me ollaan lasten kanssa Raamatun äärellä -
myös arjen tilanteissa, ei vain silloin, kun me luetaan sitä kotisohvalla.
Kun mennään eri paikkoihin ja erilaisiin arjen tilanteisiin, -
niin siellä sovelletaan erilaisia raamatunkohtia tai asioita, -
joita nousee mieleen, että ehkä Jumala voisi opettaa meitä tässä.
Minulla on todella syvä huoli siitä, -
että meillä on vanhemmuus monella tasolla sekaisin -
ja että kristityilläkään perheillä ei ole työkaluja tai aikaa pysähtyä -
miettimään asioita. Jos ajatellaan yhtä ihan perusasiaa, -
niin lapselle on todella tärkeä tietää, että hänen puolestaan rukoillaan -
ja että hän saa lapsena kokea sen, kun oma isä ja äiti siunaavat häntä -
ja rukoilevat hänen puolestaan hänen läsnä ollessaan. Luulen, -
ettei edes tällaisiin peruspalikoihin ole välttämättä annettu työkaluja.
Kuinka paljon näistä ylipäätään puhutaan? Väittäisin, -
että suhteellisen vähän, ja niin kuin sinä Tuisku sanoit, -
ehkä niitä työkaluja ei välttämättä tuoda esiin -
kovin yleisellä tasolla. Tästä tarvitaan ehkä lisää opetusta.
Niistä puhutaan aika vähän, mutta niillä on iso vaikutus elämään.
Kun miettii, että ensin on koulut ja päiväkodit -
ja sitten pitää olla vielä harrastukset, kaverit ja kaikki muu, -
ja ehkä vanhemmilla on vaativat työt.
Näistä ei juuri puhuta, mutta moni lähtee tietynlaiseen oravanpyörään.
Siinä oravanpyörässä ei välttämättä ole mahdollista antaa työkaluja -
lapsille tai vanhemmille, jotta he voisivat auttaa lapsia -
Jeesuksen kanssa kasvamisessa ja Jeesuksen tuntemisessa.
Lasten kohdalla abstrakti ajattelu on vielä varsin kehittymätöntä, -
ja uskon pitää ankkuroitua johonkin konkreettiseen ja jopa fyysiseen, -
siihen elämänrytmiin, tekemiseen ja kokemuksiin siitä, -
miltä usko, Jeesuksen seuraaminen ja hengellinen elämä näyttävät.
Pyrkimyksemme on tuoda lapset konkreettisella tavalla mukaan -
meidän perheen uskonelämään. Jos me palvellaan seurakunnassa -
tai palvellaan lähimmäisiämme, pyrimme pitämään lapset mukana -
ja kasvattamaan heitä siihen konkreettiseen elämäntapaan.
Minulle eräs keskeinen lapsuuden muisto on se, -
kun isä aina luki Raamattua, -
ja myös eräs Kansanlähetyksen lähetystyöntekijä kertoo aina, -
että hänelle oli tärkeää, että heillä oli perhehartaudet.
Ne ovat kantaneet häntä elämässä. Haluan rohkaista vanhempia, -
että koskaan ei ole liian myöhäistä. Kannattaa lähteä siihen, -
että ottaa tähän aikaa ja luopuu joistakin muista asioista.
Kaikki tämä vaatii läsnäoloa.
Digitaalinen media käyttää algoritmeja koukuttaakseen meidät siihen, -
että me ollaan kiinni ruudussa ja pois siitä läsnäolosta.
Miten te olette isinä kamppailleet läsnäolon haasteen kanssa?
Kyllähän se on tietoinen valinta, kun tulee tekstiviesti -
tai täytyy katsoa, mikäs siellä piippasi, -
että onko se puhelin siinä lähettyvillä vai laitetaanko se sinne jonnekin -
keittiön nurkkaan pöydälle, jossa emme ole itse läsnä?
Olen itse huomannut, että jos se puhelin on siinä, -
niin lapsen tuleminen siihen voi tuntua häiriöltä tai ärsytykseltä, -
mutta kun tekee valinnan ja laittaa puhelimen pois, -
niin siihen tulee avoin ja aito kohtaaminen.
Vuodenvaihteessa 2016―2017 me herättiin siihen todellisuuteen, -
että me ollaan aika paljon turvauduttu lastenohjelmiin -
älypuhelimesta lapselle ja ehkä omalla kohdalla se, -
että tottui illalla nollaamaan ajatukset Netflixin avulla.
Aika lyhyen harkinnan jälkeen me päätettiin pitää viihdevapaa vuosi -
ja laitettiin kaikki nämä jutut pois perheestämme.
Tyttäremme pyysi lastenohjelmia noin kaksi viikkoa. Sitten se loppui, -
ja hän oli tyytyväinen kirjojen, lelujen ja oman mielikuvituksensa kanssa.
Sillä oli tietysti sama vaikutus myös omaan itseeni.
Keskittymiskyky kohosi aivan uusiin sfääreihin.
Huomasin myös, että informaatiotulva, jonka keskellä olin elänyt, -
oli väsyttänyt niin, ettei tehnyt mieli lukea kirjoja.
Nuorempana luin hirveitä määriä kirjoja, mutta menetin sen aikuisena.
Tämä detox johti siihen, -
että sain lunastettua sen takaisin ja löysin taas kirjat. Se oli tärkeää.
Muutama vuosi myöhemmin se näkyy lapsissa, jotka ovat kasvaneet vähän.
Heillä on kyky kuunnella kirjoja ja tarinoita ja lukea yhdessä.
Se on tosi merkityksellistä meille.
Kiitos Henri, Tuisku ja Arno tosi paljon tästä ihan huippukeskustelusta.
Jotta pääsisimme ajan tasalle -
uuden, Jeesusta seuraavan sukupolven kasvattajina, -
meidän on löydettävä toistemme tasalle ja päästettävä Jeesus arkeen.
Miten me se tehdään? Keskustelu jatkuu ratkaisukeskeisellä otteella -
Ajan tasalle -podcasteissa. Tavataan niiden parissa.
Mikäli video innosti sinua, klikkaa tykkää-nappia ja tilaa kanava.
Näin autat meitä levittämään videoita. Kiitos ja hei hei!
Tekstitys: Anni Lähteenmäki / TV7