On sellainen mielikuva, että se jalompi kutsumus on jotain hengellistä, -
ja se, mitä teen työkseni, ei olekaan yhtään hengellistä vaan vain maallista.
Me kristityt ollaan tehty "Kristuksen pyramidi", jossa huipulla -
ovat hengellisen työn tekijät, lähetys- työntekijät, pastorit, evankelistat ym.
En ollut mitään, mutta se nosti minut uudelle tasolle -
ja osoitti minulle, että olen merkityksellinen.
Yritetään löytää se, miten Sinä Jeesus minussa toimit parhaiten?
Tervetuloa Ajan tasalle. Tulivaunut- elokuvan päähenkilö sanoo: -
"God made me fast and when I run I feel His pleasure."
Jumala loi minut nopeaksi, -
ja kun juoksen, tunnen, miten Hän on mielissään.
Miten usein nuoret ja lapset, joiden kanssa me eletään, -
saavat meiltä rohkaisua omista lahjoistaan tai haaveistaan?
Halutaanko me valjastaa heidän lahjansa vain seurakunnan käyttöön, -
vai ollaanko me valmiita varustamaan ja lähettämään heidät palvelemaan -
ja vaikuttamaan rooleissaan myös seurakuntarakennuksen ulkopuolella?
Jumala antoi meille tehtävän rakentaa maailmaa hyvän tahtonsa mukaisesti.
Miten nuoret suhtautuvat tähän kaikkia koskevaan ainutlaatuiseen kutsuun?
Lähes kaikki lujasti ja kestävästi uskovat nuoret haluavat käyttää -
lahjojaan, persoonallisuuttaan ja kokemustaan Jumalan kunniaksi, -
mutta miten seurakunta auttaa ihmisiä tunnistamaan lahjoja, kykyjä, -
mielenkiinnon kohteita, persoonallisia piirteitä ja hengellisiä lahjoja?
Rohkaistaanko niitä käyttämään arkisissa suhteissa ja tehtävissä?
Autetaanko nuoria löytämään työ, joka vastaa hänen ominaisuuksiaan -
ja jonka parissa voi rakentaa yhteis- kuntaa Jumalan mielen mukaiseksi?
Miten kasvatamme nuoria ja toisiamme opetuslapsiksi, -
joilla on kutsumus, jotka löytävät paikkansa -
ja pystyvät alistamaan kunnianhimonsa Jumalalle?
Kunnianhimo voi olla voimavara tai taakka.
Kutsumukselliseen opetuslapseuteen kasvattaminen ei tarkoita, -
että nuoria opastetaan löytämään hyvin palkattu tai arvostettu työ, -
jotta elämästä tulisi pinnallisesti tyydyttävää tai helppoa.
Sen sijaan he tarvitsevat taitoa liittää omista taipumuksistaan -
kumpuava kunnianhimo Jumalan tarkoituksiin -
sekä kykyä käsitellä työelämässä ja vastuissa koettavia pettymyksiä -
ja epäonnistumisia sekä taitoa käsitellä ristiriidat rauhaa rakentaen.
Varustammeko seurakuntina nuoria kukoistamaan kutsumuksessaan -
ihmisiä, maailmaa ja Jumalaa työssään palvellen?
Jussi, olet perheenisä ja työskentelet OPKOn pääsihteerinä.
Mitkä mielestäsi ovat kriittiset vaiheet nuorella, joka opiskelee -
tai on siirtymässä työelämään, että hän pääsee kiinni kutsumukseensa?
No ensimmäinen kriittinen vaihe on juuri siinä, -
kun esimerkiksi lukiolainen on valmistunut ja yo-juhlat on vietetty.
Sitten lähdetään opiskelemaan, paikkakunta ja kuviot vaihtuvat.
Mennään kenties yliopistoon, -
ja siellä kohtaakin kaikenlaisia arvoja ja uskomuksia, -
ja itsellä ei ole kapasiteettia sovittaa yhteen omaa uskoa -
ja maailmankatsomuksia, joita esimerkiksi luennoilla tulee esiin.
Siinä sitä on kriisissä ja voi käydä huonosti, -
ellei löydä tietään seurakuntaan.
Toinen kriisivaihe tulee usein silloin, kun opiskelut ovat ohi, -
lähtee työelämään ja on mukana vaikka jossain bisneksessä -
ja miettii, miten sovittaa yhteen uskon ja työn, jota tekee.
Ehkä on sellainen mielikuva, -
että se jalompi kutsumus on jotain hengellistä, -
ja se, mitä teen työkseni, ei olekaan yhtään hengellistä vaan vain maallista.
Elina, olet tutkinut kutsumusta ja kirjoittanut aiheesta kaksi kirjaa, -
ja olet kasvatustieteen tohtori. Mitä kutsumus mielestäsi tarkoittaa?
Kristillisestä näkökulmasta nimenomaan. Nuorena opin, -
että se on joku tehtävä tai ammatti, mutta Raamatun näkökulmasta -
näkisin, että kutsumus on ennen kaikkea elämäntapa.
Jos pitäisi sanoa vain yksi raamatunkohta, sanoisin Ef. 2:10.
"Mekin olemme Jumalan tekoa, -
luotuja Kristuksen Jeesuksen yhteyteen toteuttamaan -
niitä hyviä tekoja, joita tekemään Jumala on meidät tarkoittanut."
Vanhassa käännöksessä puhutaan edeltä valmistetuista teoista.
Eli olla sellaisia, millaisiksi meidät on luotu ja elää Jeesuksen kanssa.
Siinä ikään kuin automaattisesti toteutuvat ne hyvät teot, -
joita Hän itse kullekin on jokaiseen päivään edeltä valmistanut.
Seurakunnallisessa kielenkäytössä kutsumus usein kavennetaan -
koskemaan vain hengellistä kenttää tai hengellistä työtä. Miksi näin on?
Ehkä se johtuu siitä, että me jotenkin ajattelemme, -
että meillä on kaksi eri maailmaa.
Meillä on se hengellinen maailma ja niin sanottu maallinen maailma.
Me tehdään ns. kreikkalainen kahtiajako eli erotetaan nämä kaksi.
Se vaikuttaa siihen, miten me nähdään kutsumuskin, -
eli me nähdään kutsumuksen kuuluvan vain toiseen, -
hengelliseen kategoriaan, mutta ei maalliseen kategoriaan.
Tämä on ehkä epäterve jako, eikä meidän pitäisi ymmärtää -
maailmaa ja itseämme näin. Meillä on kuitenkin vain yksi elämä.
Muistan itsekin omasta nuoruudestani, että seurakunnassa kysyttiin joskus, -
mitä hengelliseen elämääni kuului, -
ikään kuin se olisi jokin irrallinen saareke meidän elämästä.
Jumalan luomina me ollaan fyysis- psyykkis-sosiaalis-hengellisiä ihmisiä.
Mutta mitä tulee eri ammattien tavallaan hengellisyyteen, -
niin olen kuullut vertauksen "Kristuksen pyramidista".
Siinä huipulla on hengellisen työn tekijät, lähetystyöntekijät, -
pastorit, evankelistat ja muut.
Seuraavaksi tulevat ehkä opettajat, sairaanhoitajat ja lääkärit, -
ja sitten mennään vähän alaspäin. Bisnesmaailmassa töitä tekevät -
ovat niin alhaalla, etteivät enää edes mahdu koko pyramidiin.
Sen sijaan Paavalin ruumisvertaus -
on mielestäni todella viisas ja ihmeellinen kuva siitä, -
miten erilaisia tehtäviä meillä Kristuksen ruumiissa on.
Osa niistä on näkyviä ja osa piilossa, mutta ei yhtään vähäpätöisempiä.
Ja muutenkin tämä Paavalin ajatus: "Syöttepä tai juottepa -
tai teettepä mitä tahansa, tehkää se Jumalan kunniaksi."
Raamatun ajatus kutsumuksellisesta elämästä on huomattavasti laajempi -
kuin tämä meidän uskovien luoma "Kristuksen pyramidi".
Tuo pyramidivertaus oli hyvä.
Tuli mieleen Lutherin aika. Mennään muutama vuosisata taaksepäin.
Ei mitään uutta auringon alla.
Silloinkin oli ajatus, että luostarissa oleva munkki oli kutsumuksen huipulla.
Hän eli selibaatissa ja vähän erossa ja pystyi palvelemaan Jumalaa täysillä.
Kaikki muut olivat vähän vähempiarvoisia. Lutherhan sanoi, -
että jos vaikka vaihtaa vaippoja, toteuttaa Jumalan kutsumusta täysillä.
Hän käänsi sen juuri siihen suuntaan, mihin viittasit.
Tuli mieleen myös toinen Luther, Martin Luther King.
Häneltä on loistava lainaus, että jos tehtäväsi on olla kadunlakaisija, -
sinun tulee lakaista katua yhtä hyvin kuin Michelangelo maalasi tauluja, -
Shakespeare kirjoitti runoja tai Beethoven sävelsi musiikkia, -
niin että ihmiset näkevät, että tuossa on loistava kadunlakaisija, -
joka teki työtä Jumalan kunniaksi. - Tuli vielä mieleen veli Laurentius.
Ehkä olette lukeneet hänen kirjaansa Jumalan läsnäolon harjoitus.
Hän sanoi myös, ettei kyse ole siitä, mitä me tehdään, -
vaan millä motiivilla. Tehdäänkö me kaikki rakkaudesta Jumalaan -
ja toisiin ihmisiin? Tämä oli itse asiassa oma lisäykseni, -
veli Laurentius puhui rakkaudesta Jumalaan. Motiivilla on merkitystä.
Seurakunnissa ja myös muualla usein korostetaan uran tekemistä.
Mitä minä voin saada aikaan ja miksi minä voin tulla, -
mikä on sinänsä hyväkin asia, mutta toinen puoli on se, -
että Raamatun mallissa on kyse siitä, mitä me voimme antaa, -
miten voimme palvella ja tietyllä tavalla osoittaa suuruutemme -
sen kautta, että panostetaan toisiin ihmisiin -
ja ollaan toisia varten. Tässä on jännite kahden asian välillä.
Kaksi asiaa ovat samanaikaisesti jännitteisessä suhteessa keskenään.
Lisään tähän soppaan vielä yhden näkökulman.
Raamatullisen kutsumuksen yksi ulottuvuus on luonteen kasvu.
Jumala on kiinnostunut siitä, millaisia meistä tulee, -
ei vain siitä, mitä me tehdään, kuten äsken puhuin motiiveista.
Tekemisen motiivit ovat tärkeitä, samoin ihmisenä kasvu, -
ja siinä ehkä tullaan myös tähän, näemmekö ihmisen kokonaisuutena?
Seuraavaksi lääkäriksi opiskelevat -
Katri ja Naomi kertovat omia ajatuksiaan kutsumuksesta.
Eräs toinen lääkäri sanoi hyvin, että vaikka potilasta ei voi evankelioida, -
niin aina voi rukoilla potilaan puolesta omassa mielessään -
ja tehdä ihan tavallisia asioita, joissa sitten onkin Jumalan kädenjälki.
Raamatussa on paljon kannustusta -
työn tekemiseen hyvin, määrätietoisuuteen ja ahkeruuteen.
Jos tieteentekijä ylistää Jumalaa tutkimalla asioita, -
niin voisiko se lääkärillä olla niin, että vaikka moni kyynistyy, -
kun potilaat voivat olla hankalia ja tapaukset toivottomia, -
niin vaikka itsellä ei aina riitä rakkautta, Jumalassa sitä riittää.
Sen ei kuulu ikinä mennä niin, että tämä nyt on minun työni, -
ja pitäisi itsestä puristaa se, että on ystävällinen toiselle, -
vaan se tulee siitä, että viettää aikaa Jumalan kanssa. Hän on se lähde.
Työidentiteetti ei voi olla ainut identiteetti.
Urheilijoillakin käy usein niin, että kun saavuttaa olympiamitalin, -
se hetki tuntuu sairaan hyvältä, ja sen jälkeen ei ole enää mitään.
Niinpä. On vaarallista, jos koko identiteetti on kiinni työminässä, -
koska se voi murtua hetkessä, jos sairastuu eikä enää pysty työhön.
Kuka sinä sitten olet? Voi olla kutsumusammatissa -
ja rakastaa ammattiaan, mutta se ei ole se, mitä ihminen lopulta on.
Rakastan olla lääkäri, se on unelma-ammattini, -
mutta silti se ei ole kaikki, mitä olen.
Se, mikä elämässä on ollut tärkeää ja mikä on auttanut selviämään -
vaikeista tilanteista ja pettymyksistä, on ollut itsetunto, -
joka rakentuu seurakunnassa, läheisten kanssa ja myös uskossa.
Arvostaa itseään Jumalan luomuksena ja tietää, -
mikä on kaikkein tärkeintä. Ja vaikka kaikki menisi pieleen, -
niin minulla on se kaikkein tärkein, se pohja, joka auttaa kaikesta läpi.
Totuus minusta on se, että olen täysin rakastettu ja arvokas, -
täydellinen Jumalan silmissä. Se on myös hyvä pohja lähteä maailmaan.
Ei niin, että jos nyt epäonnistun tässä, niin identiteettini on siinä.
En ole, koska identiteettini ei ole se, olenko hyvä lääkäri.
Mielestäni kunnianhimo ei ole lähtökohtaisesti väärä asia.
Vaikka se kuulostaa pahalta ja voi ilmetä huonollakin tavalla, -
mutta me saadaan kiksit siitä, että ollaan tehty jotain tosi hyvin.
Joku on varmaan luonut meidät niin, että siitä tulee hyvä fiilis.
Nöyryys ei ole sitä, että minä olen huono ja pieni enkä pysty mihinkään, -
vaan sitä, että Jumala on suuri ja pystyy tekemään kauttani mitä vain.
Ja että me tehdään töitä kehittyäksemme niissä asioissa, -
joissa me ollaan hyviä ja joista me innostutaan, -
ja sitten Jumala voi käyttää sitä.
Mitä ajatuksia insertti herätti teissä?
Minua ainakin puhutteli näiden nuorten naisten viisaus.
Minusta se oli hyvä esimerkki siitä, miten vaikkapa lääkärin ammatissa -
voi tuoda esiin Jumalan todellisuutta ja tehdä työtä Jumalalle ja ihmisille.
He sanoivat myös toivovansa, etteivät kyynistyisi.
Kun vuosia kuluu ja välillä on hankaliakin potilaita ynnä muuta, -
Jumala on rakkauden lähde eikä heidän tarvitse puristaa sitä itsestään.
Minusta se oli tosi upeaa. Sitä tarvitaan tähän aikaan.
Tämä on niin kylmä ja kova aika, että on mahtavaa, kun kristitty, -
joka on tekemisissä ihmisten kanssa, ammentaa rakkautta Jumalalta.
Se on mieletön Jumalan vaikutus tässä maailmassa.
He sanoivat myös viisaasti, -
etteivät lääkäreinä voi evankelioida, mutta voivat rukoilla hiljaa.
He heijastivat positiivista ajattelua siitä, -
että vaikka evankeliointi on verbaalista todistamista Jeesuksesta, -
kristittynä todistaminen on paljon muutakin kuin vain verbaalisia sanoja.
Se on meidän koko olemusta ja tapaa suhtautua ihmisiin, -
ympäristöön ja maailmaan. Mielestäni se tuli aika hyvin esiin tässä.
Joku on sanonut, että jokaisen kristityn tehtävä on olla mukana parantamassa.
Se ei tarkoita vain lääkäreitä, vaan sitä, miten kohtaamme ihmisiä -
ja miten olemme olemassa. Se on Kristuksen asialla olemista.
Jussi, olet pääsihteeri, mutta myös mentori ja työnohjaaja.
Pitäisikö mielestäsi seurakunnissa olla mahdollisuus saada -
mentorointia, valmennusta tai työnohjausta muodossa tai toisessa?
Ehdottomasti, mutta varmaan olisi kuitenkin tärkeää määritellä, -
mitä nämä termit oikein ovat.
Minusta mentorointi on lähinnä taitojen opettamista.
Sitten taas valmennus tai koutsaus määritellään aika monella eri tavalla.
International Coaching Federation -järjestö määrittelee, -
että koutsaus on kysymysten esittämistä.
Ihminen oppii parhaiten, kun joku esittää hyviä ja taitavia kysymyksiä.
Hyvä koutsi on hyvä kysymysten esittäjä.
Jos miettii vaikka Jeesusta, niin Hän oli loistava kysymysten tekijä.
No sitten taas työnohjaus liittyy työhön, niin kuin nimi kertoo.
Annetaan ihmiselle tukea toimia oman toimenkuvansa mukaisesti, -
ja työnohjaaja käyttää ehkä apuna sekä mentorointia että koutsausta.
No sitten vielä yksi termi on tämä opetuslapseuttaminen, -
josta tässä ohjelmassa on jo puhuttu. Sitähän Raamattu käyttää paljon.
Se löytyy esimerkiksi tutusta kohdasta, Matteuksen luvusta 28, -
jossa Jeesus antaa yhden tavoitteen, tehdä opetuslapsia, -
ja sitten kolme partisiippia siitä, miten sitä tehdään: -
menemällä, kastamalla ja opettamalla.
Se oli Jeesuksen metodi, ihmiset olivat Hänen metodinsa.
Hän panosti ihmisiin, ja siitä sitten seurasi se, -
että kristinusko levisi lähes koko maailmaan.
Meitä kutsutaan tänään tekemään samaa, panostamaan ihmissuhteisiin.
Elina, sinulla on 2-vuotias poika. Oletko ehtinyt ajatella sitä, -
miten voisit tukea häntä kohti hänen omaa kutsumustaan?
Näen kyllä, että vanhemmilla on todella keskeinen rooli siinä.
Käytän itse "kolmea ärrää": rakasta, rukoile, rohkaise.
Lähtisin rakastamisesta senkin takia, -
että se on yksi Raamatusta löytyvä kutsumuksen määritelmä, -
joka koskee kaikkia kristittyjä, jos mietitään tärkeintä käskyä.
Rakasta Herraa, Jumalaasi, ja lähimmäistä niin kuin itseäsi.
Eli rakastaminen on jo itsessään meidän jokaisen kutsumus.
Jos me halutaan kasvattaa lapsiamme siihen kutsumukseen, -
niin rakkauttahan ei voi antaa, ellei ole sitä saanut.
Haluan siis opettaa hänet rakastamaan rakastamalla häntä.
Ja minusta rukous kuuluu myös siihen rakastamiseen.
Eli tuon häntä Jumalan eteen, koska rakastan häntä, -
ja Jumala pääsee sillä tavalla vaikuttamaan hänen elämässään.
Ja sitten se rohkaisu, se, että auttaa häntä löytämään -
niitä vahvuuksia, lahjoja ja intohimoja, joita häneen on laitettu.
Me voidaan siis auttaa toisia kutsumuksensa äärelle, -
kun yritetään löytää heistä Jumalan kaunista luomistyötä.
Minulla on omakohtaista kokemusta tästä, mistä puhuitte.
Parikymppisenä minulla oli isoja kriisejä siitä, -
kuka minä oikeasti olen ja mitä minun pitäisi elämällä tehdä.
Siinä oli sitten muita ihmisiä, jotka puhuivat minulle, -
että voisit ehkä tehdä tällaista asiaa tai kokeilla tätä.
Kaikista oleellisin tekijä oli, -
että sain mahdollisuuden tehdä ja kokeilla asioita, -
joihin minulla itselläni ei ollut osaamista, ammattitaitoa tai lahjoja, -
tai niin ainakin itse ajattelin, mutta sitä kautta olen oppinut löytämään -
lahjojani, kykyjäni ja taitojani.
Valitettavasti täytyy sanoa, ettei tämä lähtenyt omasta kotiseurakunnastani.
Siellä en ehkä ollut löytänyt mitään tämäntyyppistä, -
tai ehkä minulla ei vain ollut niitä ihmissuhteita. Se on ehkä suurin syy.
Se puuttui, mutta Jumalan armosta niitä on löytynyt muista yhteyksistä.
Sellaiset ihmiset, jotka uskovat sinuun, ovat kultakimpaleita.
Minusta tuntuu, että sellaisia ihmisiä on aika harvassa.
Itse ainakin muistan tilanteita, joissa olen kohdannut ihmisen, -
jolla on poikkeuksellinen lahja nostaa ylös. Kerron yhden esimerkin.
Nuorena kristittynä olin maailman evankelioimisen konferenssissa -
Koreassa ja istuin tauon aikana kirkon rappusilla.
Minua kohti tuli miehiä hienoissa puvuissaan. He olivat menossa ohi, -
mutta yksi heistä pysähtyi luokseni, kätteli ja kysyi, kuka minä olen.
Hän oli itse asiassa Bill Bright, maailman suurimman -
kristillisen opiskelija- evankeliointijärjestön johtaja.
Siinä tilanteessa en ollut mitään, mutta hän nosti minut ylemmäs.
Hän osoitti minulle, että olin merkityksellinen ihminen.
Jotain tällaista varmaan myös tämän mentoroinnin, koutsauksen -
tai opetuslapseuden pitäisi olla. Joku uskoo sinuun ja on sinua varten.
Joo, kyllä me ehdottomasti tarvitaan siihen toisia ihmisiä.
Tyhjiössä itsensä tutkiminen ei johda kutsumuksen löytämiseen.
Jo edesmennyt amerikkalainen filosofi ja teologi Dallas Willard -
on määritellyt opetuslapseuden kasvuprosessiksi, -
jossa meistä tulee sellaisia kuin Jeesus olisi, jos Hän olisi me.
Eli ei yritetä löytää jotain yhtä mallia olla kristitty tai palvella Jumalaa, -
vaan yritetään löytää se, miten Sinä Jeesus minussa toimit parhaiten.
Siihen voimme rohkaista toisiamme, -
kun näemme niitä lahjoja ja rohkaisemme käyttämään niitä.
Kun me pyritään rohkaisemaan lapsia ja nuoria kohti kutsumustaan, -
niin mitkä asiat haastavat meitä siinä prosessissa?
Jos mietin itseäni isänä ja kasvattajana, niin olen huomannut, -
että koulu ja lasten kaveripiiri haastavat monella tavalla -
lähes kaiken, mitä vaimoni kanssa olen halunnut opettaa lapsille uskosta.
Ehkä maailma on tietyllä tavalla aina paha, -
miten Raamattu sen maailman määrittelee, mutta on tosiasia, -
etteivät tämä yhteiskunta ja aika -
tue kristillistä kasvatusta ja kristillisiä arvoja.
Sen takia olen itsekin alkanut ymmärtää ihan uudella tavalla -
kristillisten koulujen merkityksen. Niitä kyllä todella tarvitaan.
Se, että jotenkin tunnistaa sieltä kaikesta hälystä itsetuntemuksen.
Koska toisia ammatteja arvostetaan enemmän kuin toisia, -
niin helposti tulee lähdettyä uralle, jota muut arvostavat, -
mutta meidän vanhempina ja nuorten kanssa työskentelevinä tulisi -
pyrkiä tutustumaan lapsiin ja nuoriin. Mistä he itse oikeasti tykkäävät?
Pyritään siis tutustumaan heihin ja auttamaan itsetuntemuksessa, -
jotta he erottaisivat kaikista äänistä -
sen Jumalan heidän sisälleen laittaman kutsun tai intohimon.
Tuo tietysti tarvitsee aikaa. - Kyllä, ja suhteen luomista myös.
Kiitos teille Elina, Arno ja Jussi tästä mielenkiintoisesta keskustelusta -
ja yhdessä vietetystä ajasta.
Eräässä adventistinuoria käsitelleessä väitöstutkimuksessa todettiin, -
että lapset valitsivat vanhempiensa arvot kaikkein varmimmin, -
mikäli lapsia arvostettiin, he saivat harjoittaa kriittistä ajattelua -
ja lisäksi vanhempien elämäntapa tarjosi mielekkään mallin elämästä.
Elämäntapa ei rajoitu vain hengellisiin harjoituksiin tai seurakunnan piiriin, -
vaan se käsittää koko elämän kirjon ja rikkauden.
Autetaan lapsia kukoistamaan nyt ja tulevaisuudessa ympäristössään, -
varustetaan heitä palvelemaan tehden töitä hyvin ja hoitaen ihmissuhteita.
Laitetaan käsityksemme kutsumuksesta ajan tasalle.
Seuraavassa videossa kysymme, opetammeko valitsemaan toisin.
Mikäli video innosti sinua, klikkaa tykkää-nappia ja tilaa kanava.
Näin autat meitä levittämään videoita. Hei hei!
Tekstitys: Anni Lähteenmäki / TV7