Meidän jokaisen tulisi avata oman kotimme ovet -
meille ja perhetilanteeseemme sopivalla tavalla.
Ohjelman sijaan Jeesus vietti aikaa ihmisten kanssa.
Meidän identiteetti saa vahvistua, kun me ollaan osa jotain yhteistä -
sen sijaan, että olemme vain yksilöinä mukana jossakin.
Tervetuloa Ajan tasalle. Vanhassa testamentissa ne ihmiset, -
jotka asuivat samassa yhteisössä, olivat samaa perhettä.
Tämä on totta monissa maissa tänäänkin, mutta länsimaissa -
teollistuminen sai aikaan sen, että ihmiset muuttivat kaupunkeihin -
ja yhteydet aikaisempaan sukupolveen katkesivat.
Tosiasia on, että ihminen tarvitsee kasvaakseen suhteita -
sekä itseään vanhempiin että itseään nuorempiin.
Miten me voisimme saada nämä suhteet jälleen kukoistamaan?
Nuorilla on kaikki teknologiset edellytykset yhteydenpitoon.
Silti he kokevat paljon yksinäisyyttä, masennusta ja ahdistusta.
Sosiaalista eristäytymistä on sekä seurakunnissa että niiden ulkopuolella.
Moni nuori kristitty ajattelee Jeesuksen seuraamisen onnistuvan yksinkin.
Yhteydenpito digimaailmassa ei useinkaan luo ja syvennä suhteita, -
jotka kasvattavat nuorta maailmaan digitodellisuuden ulkopuolella.
Kristityn elämään kuuluu ajatus siitä, että yhteys rakentuu ihmissuhteissa.
Seurakunnan ihmissuhteiden on todettu olevan merkityksellisiä, -
mikäli sitoudumme vastavuoroisuuteen ja halutaan olla toisten kanssa.
Ovatko seurakuntasi ihmissuhteet tällaisia?
Tilaisuuksissa voi olla erilaisia ja eri-ikäisiä kävijöitä, -
mutta jaetaanko me elämää toisten kanssa yli sukupolvirajojen?
Raamatussa on esimerkkejä sukupolvien välisestä ohjauksesta.
Jumala kutsui nuorta profeetta Samuelia, -
mutta Samuel luuli puhujaa pappi Eeliksi.
Kun Eeli ymmärsi tilanteen oikein, hän osasi neuvoa Samuelia.
Vanhemman sukupolven pitää hyväksyä, että Jumala puhuu nuorille.
Nuorten taas on opittava kuuntelemaan.
Lujalla ja kestävällä tavalla uskovat nuoret aikuiset -
kokevat tutkitusti seurakunnan perheekseen.
Heillä on vahvoja, hengellistä kasvua tukevia ihmissuhteita -
kaikenikäisiin seurakuntalaisiin. Niiden rakentuminen edellyttää -
luottamuksen luomaa avoimuutta ja rohkeutta olla haavoittuva.
Haavoittuvuutensa hyväksyvän ei tarvitse eristäytyä -
ihmisiä ja sukupolvia erottavan muurin taakse.
Katriina, kuulut Kuopion kotiseurakuntaan -
ja olet mukana yhteiskristillisissä verkostoissa.
Jos nämä yhteydet katoaisivat elämästäsi, mitä sinulle jäisi jäljelle?
Täytyy kyllä sanoa, että aika vähän.
Nyt kun opiskeluajat ovat takana -
ja olen ollut useaan otteeseen kotiäitinä eli ei ole työyhteisöä, -
niin kyllä seurakuntayhteydet ovat melkein sata prosenttia -
siitä yhteisöllisestä toiminnasta, jossa olen mukana.
Eli se muodostaa kyllä tosi suuren osan arjestani.
Eli et ole vain virallisesti mukana jossakin, -
vaan sinulle syntyy ihmissuhteita. - Kyllä, vuosien saatossa, -
ja lastenkin kanssa olen pyrkinyt siihen, että suhteita syntyy.
Alustuksessa Arno totesi monen nuoren aikuisen ajattelevan, -
että Jeesuksen seuraaminen on mahdollista yksin, -
ilman muita ihmisiä. Miten tällaiseen tilanteeseen on päädytty?
Ajattelen, että se varmaan johtuu osittain siitä, -
että meillä on hyvin ohjelmakeskeinen seurakuntakulttuuri.
Seurakuntaan lähdetään ehkä hakemaan kokemuksia -
ja osallistumaan siihen, että siellä on hyvä musiikki ja meno.
Mutta ihmissuhteet voivat hyvinkin jäädä joko pinnallisiksi -
tai sitten niitä ei välttämättä kunnolla edes muodostu.
Jos ajatellaan Jeesuksen mallia, niin Hänellä ei ollut mitään ohjelmaa.
Hän vietti aikaa ihmisten kanssa ja otti heidät mukaan toimintaansa -
eikä niin kuin meillä, että jos haluat kasvaa hengellisesti, tule kurssille.
Nimenomaan yhteisöllisen kulttuurin puute on saanut aikaan sen, -
että seurakuntaa ei useinkaan mielletä paikaksi, jossa luodaan ihmissuhteita.
Siellä usein jopa rutiininomaisesti tehdään tiettyjä asioita -
ja nähdään tiettyjä kasvoja, mutta sinne ei ehkä mennäkään -
syventämään suhteita tai miettien, mitä opin tänään tuosta ihmisestä -
tai kuinka voimme jotenkin kehittyä ja kasvaa tässä yhteisössä.
Se on sellaista rutiininomaista ja ohjelmapainotteista, -
ja toisaalta olen huomannut, että hyvin herkästi jo luontaisesti -
olemassa olevat sosiaaliset suhteet kuten kaveri- tai sukulaissuhteet -
tai se, että ollaan samassa bändissä tai koulussa, -
ovat jotenkin ehkä jämähtäneet, -
eli pysytään niissä piireissä myös seurakunnan sisällä.
Joskus voi käydä niin, että ollaan niin tiukasti kiinni vastuutehtävissä -
ja kalenteri täyttyy siitä, ettei ole aikaa ystävystyä ihmisten kanssa.
Muistan, että vuosia sitten mieheni yritti saada saunakaveria.
Miehet katsoivat kalenterista, että kahden kuukauden päästä sopisi.
Minunkin täytyy aina miettiä sitä kalenteria.
Jos vaikkapa tyttäreni tulee kysymään, että iskä, -
onko sinulla kalenterissa aikaa minulle, joudun sanomaan, -
että ehkä kahden kuukauden päästä. Kyllä se ongelmallinen tilanne on.
Onko meidän kalenteri vain lähtökohtaisesti aina niin täynnä -
vai luodaanko me kalenteriimme aikaa ja tilaa sille, -
että voimme viettää aikaa ystävien kanssa, niin kuin sanoit?
Kuitenkin puhutaan perheestä, laajennetusta perheestä.
Onko se kalenteri myös jossain määrin arvovalinta?
Ja onko se, että jos kalenterissa lukee, että vedät rukouskokouksen, -
arvokkaampaa kuin se, että kalenterissa lukee, -
että nämä ystävät tulevat kylään ja me vietetään mukava ilta?
Aika hyvin ilmaistu. Mielestäni se on iso kysymys.
Ja ihmiset ovat erilaisia.
Toiselle on luontevaa olla valmis ottamaan ihmisiä vastaan koska vain, -
ja toinen haluaa sopia sen erikseen, -
mutta se pitää jollain tavalla saada kiinni omaan elämään, -
että meillä on aikaa ihmisille tavalla tai toisella.
Ihan se priorisointi. Olisi tärkeää saada opetusta, kokemuksia -
ja esimerkkejä siitä, että seurakunta on todella tärkeä.
Jumalan perhe on niin tärkeä, ja Jumalan valtakunnan todellisuus -
toteutuu seurakunnan kautta meidän elämässämme.
Nykyaikana meillä on niin yksilökulttuuri, -
joten herkästi kaikki liittyy omiin rajoihin, -
omaan kotiin ja perheeseen. Entä jos emme ajattelisikaan, -
että laajennettu seurakuntaperhe, ovien avaaminen ja ajan antaminen -
olisi uhka ja minulta pois, -
vaan että se on jotenkin sitä yhteistä rakkautta, -
palvelemista ja yhteistä elämää?
Ei siis kategorisoitaisi sitä, mikä on juuri minun palstani, -
vaan luotettaisiin siihen, että kun me toimimme yhdessä, -
me kaikki tulemme siunatuiksi.
Toisaalta se tarkoittaa myös epäitsekkäitäkin valintoja, -
että on valmis näkemään vaivaa ja osoittamaan rakkautta käytännössä -
ja vastaanottamaan sitä, -
jolloin hyväksynnän ja arvokkaaksi kokemisen kokemukset vahvistuvat, -
ja tulee kiintymystä ja sitoutumista.
Tuosta, että seurakunta on tärkeä, tulee minulle heti mielikuva, -
että lause jatkuisi: "Tulepa sitten kokoukseen ja istu penkissä, -
tule sinne ja ole läsnä", eikä niin, että seurakunnan ihmiset ovat tärkeitä.
Onko tässä sekin, että jos nyt otan itseni esimerkiksi, -
minulla on lapsia ja vaimo, -
ja jos joku ihminen seurakuntaympyröistäni, -
niistä yhteyksistä tai seurakuntaperheestä tulee luokseni, -
niin otanko sen niin, että se on pois minun perheeltäni?
Vai otanko sen niin, että tämä henkilö tuleekin osaksi perhettäni, -
että otan perheeni ja tämän toisen henkilön tai perheen, -
nämä ihmiset mukaan meidän yhteiseen elämään?
Rakennammeko me aina vain kahdenvälisiä suhteita -
vai otammeko ihmisiä mukaan arkeemme?
Nyt Julius kertoo meille oman elämänsä ihmissuhteista -
häntä itseään vanhempiin ja nuorempiin sekä siitä, -
miten ne ovat vaikuttaneet hänen elämäänsä ja kasvuunsa.
Se, millaisia suhteita minulla on -
itseäni vanhempiin ja nuorempiin seurakuntalaisiin, jakautuu niin, -
että minulla on vanhempia ihmisiä, -
kuten isoisäni, joka on hengellinen mentorini, -
ja eräs toinen todella paljon käytännöllisempi mentori.
Ja sitten seurakunnassa on nuoria, joille jaan Raamatusta oppimaani -
ja keskustelen heidän kanssaan. Se on enemmän sellaista ystävyyttä.
Ylisukupolvisia suhteita tulisi huoltaa niin, -
että ylipäätänsä pitää yhteyttä -
ja kunnioittaa toinen toistaan, -
eli vanhemmat kunnioittaa nuorempia ja nuoremmat vanhempia.
Nuorempien tulee erityisesti hyväksyä se, -
että vanhemmilla ihmisillä on tietämystä ja elämänkokemusta, -
jota ei saa opiskelemalla tai internetistä lukemalla.
Vanhempien ihmisten tulisi ymmärtää, että nuoret elävät ihan eri maailmassa.
Siksi voi vaatia vähän keskustelua, että päästään samalle sivulle asioissa.
Yhteydenpito ja yhteyden kunnioitus on oikeastaan tässä se ydinasia.
Se, mitä nämä suhteet ovat erityisesti tuoneet elämääni, -
on sellaista elämän näkökulmaa, elämänkokemusta ja -ohjeita, -
jota en olisi voinut saada mistään muualta, -
esimerkiksi isoisäni kokemuksia lähetystyöstä ja siitä, -
miten hän on elänyt Aasiassa. Olen itse elänyt länsimaisessa kuplassa -
enkä olisi voinut mistään saada sellaista tietoa lukemalla.
Ja nuorten kanssa tosi läheistä ystävyyttä ja kokemusta, -
että voin jakaa eteenpäin nuoremmille sitä, mitä olen saanut vanhemmilta.
Se, että minulla on ollut ja on suhteita sekä vanhempiin että nuorempiin, -
on kasvattanut minua henkilökohtaisesti.
Se kasvattaa nöyryyttä, kun täytyy välillä kuunnella ja ymmärtää, -
että joku on viisaampi kuin sinä, ja voit olla hiljaa ja kuunnella.
Mutta myös se, ettei väheksy sitä, että olet saanut nyt jotain -
ja voit jakaa sen eteenpäin ja antaa sen jollekin nuorelle, -
joka etsii omaa paikkaansa elämässä ja mitä Jumala haluaa siinä tehdä.
Pystyy antamaan eteenpäin sitä, mitä on vanhemmilta ihmisiltä saanut.
Miksi tällaisia ylisukupolvisia ihmissuhteita -
eli suhteita eri-ikäisten kanssa, joiden Julius sanoi -
olleen hänelle tosi tärkeitä, ei synny meidän seurakunnissa?
Miksi ne eivät syvene eivätkä lähde kukoistamaan?
Näkisin tämän asian kaksitahoisena. Ehkä meiltä puuttuu seurakunnasta -
jopa opetusta siitä, miten tärkeä seurakuntaperhe on, -
että me tuotaisiin esiin sanoin ja esimerkein sitä mallia, -
millainen on perhe, hengellinen perhe, Jumalan perhe.
Ja toisaalta sekin, että yhteisöllisyys, perheen yhtenäinen kulttuuri -
tai ajanvietto saattaa olla nykyisin perheissäkin erilaista.
Kotioloissakaan ei välttämättä olla niin paljon yhdessä, -
vaan jokainen linnoittautuu omaan poteroonsa.
Luulen, että molemmat liittyvät tähän, ja olennaisena pointtina tässä on se, -
että sen pitäisi lähteä läsnäolon kautta sekä seurakunnassa että kotona.
Meillä tulee olla aikaa ja meidän täytyy ymmärtää panostamisen tärkeys.
Kuinka paljon meillä sitten ylipäänsä luodaan -
sellaisia malleja seurakunnissa, -
joissa normaali kanssakäyminen eri-ikäisten kanssa -
tulee mukaan arkielämään?
Usein meillä on lasten työtä, nuorten työtä, -
ja sitten meillä on ehkä yleinen, isompi seurakuntakokoontuminen, -
mutta tulevatko kaikki sinne?
Ja sitten meillä voi olla vanhemmat ihmiset jossain, -
mutta meillä ei ole hyvää mallia siitä, missä kaikki voisivat olla yhdessä.
Toinen, mikä tähän vaikuttaa, on se, että jos seurakunta on iso, -
niin sekin syö yhteydeltä jotain pois.
En tarkoita, että se olisi huono asia, mutta sitten pitää löytyä keinoja -
ja paikkoja, joissa voidaan rakentaa yhteyttä eri-ikäisten välillä.
Meidän jokaisen tulisi avata oman kotimme ovet -
meille ja perhetilanteeseemme sopivalla tavalla.
Jotenkin niin, että seurakuntaperhe voisi olla elävä organismi, -
joka liikkuu, vaikuttaa ja elää muuallakin kuin seurakunnan tiloissa -
tai ehkä puhelimella soittaen, -
että me näkisimme toisiamme ja tekisimme yhdessä arkisia asioita.
Ja sitä kauttahan me myös kiinnymme ja sitoudumme toisiimme.
Minulla on omakohtaista kokemusta siitä, mistä Julius puhui.
Kun on ihmisiä, jotka ovat jollain tavalla läsnä elämässä, -
vanhempia ihmisiä, niin he ovat pystyneet puhumaan elämääni, -
mutta olen myös lähtenyt kysymään heiltä asioita, -
jotka ovat minulle vaikeita. En pelkästään omilta vanhemmiltani, -
vaan kasvaessani minulla on ollut muitakin ihmisiä, -
joiden kautta olen saanut elämääni jonkinlaista sisältöä.
Jos minun täytyisi erikseen lähteä hakemaan tällaista ihmistä -
seurakunnasta, se olisi hyvin vaikeaa, -
mutta kun suhteet muodostuvat ja ovat olemassa, -
niitä on paljon helpompi hyödyntää.
Minulla on myös sellainen kokemus, että joku pyysi minua mentoriksi.
Sitten me sovittiin, että tästä eteenpäin vuoden ajan -
me tavataan säännöllisesti ja katsotaan sitten tilanne uudestaan.
Eli se vaatii aloitteellisuutta molempiin suuntiin.
Minusta tuo on tärkeä ajatus, koska jos ajatellaan sitä, -
että se on molemminpuolista, niin sekä nuorilla että vanhemmilla ihmisillä -
pitää olla aitoa kiinnostusta toista kohtaan, mikä on tullutkin jo esille.
Nähdään, että halutaan investoida aikaa vaikka nuorempaan henkilöön.
Näen, että minulla on jotain annettavaa hänelle.
Tässä tulee kysymys: Näkeekö, että itsellä on jotain annettavaa?
Jotenkin tuosta monestakin kohdasta nousi se ajatus, -
mihin kaikki pohjaa, eli Jeesus on seurakunnan pää, -
ja Pyhän Hengen kautta meille on annettu se rakkaus.
Ja miten tärkeää on, että me ollaan itse läheisessä suhteessa Jeesukseen.
Silloin Hänen rakkautensa meissä tuo meille hyväksynnän tunnetta, -
ja opimme ymmärtämään myös Pyhän Hengen puhetta.
Me voidaan kysyä Pyhältä Hengeltä, keiden kanssa Hän haluaa, -
että muodostaisimme suhteita, koska Jeesus on seurakunnan johtaja.
Miten se keho toimii, se seurakuntaruumis?
Minulla on todella siunaavia ja rikkaita kokemuksia siitä, -
miten Pyhä Henki on avannut ylisukupolvisia yhteyksiä, -
mistä on tullut ihania ystävyyssuhteita. En olisi itse osannut keksiä, -
että pyydänpä tätä ihmistä. Eli Pyhä Henki saa vaikuttaa sydämissämme, -
ja kun meillä on rakkaus, kunnioitus ja kiinnostus toista kohtaan, -
niin sehän ruokkii yhteyttä ja suhteiden syntymistä.
Mihin ylisukupolvisten suhteiden voima perustuu?
Miksi se on voimakkaampaa kuin se, että elämässä on vain saman ikäisiä?
Omasta viitekehyksestäni ei löydy kaikkea.
Tarvitsen jotain muualtakin. Se on vähän niin kuin työyhteisö, -
jossa myös tarvitaan ihmisiä, joilla on erilaisia taitoja ja kokemusta, -
jotta se toimii parhaalla mahdollisella tavalla.
Perhe on Jumalan idea, niin jotenkin siinä on se salaisuus, -
kuinka voimme saada iloa siitä yhteydestä.
Kuinka vanhemmat ihmiset, vanhukset, saavat iloa lapsista, -
ja kuinka lapset ja nuoret saavat turvaa aikuisikäisistä.
Se voi olla hengellinen, henkinen ja jopa fyysinen voima, -
kun on sylejä ja läheisyyttä, ja se ruokkii meitä.
Meillä on varmaan ihan oikeasti enemmän hyvän olon hormoneja.
Se vaikuttaa kokonaisvaltaiseen hyvinvointiimme.
Meihin on koodattu se, että me kuulutaan perheeseen.
Pointti on ehkä se, että meidän pitäisi herätä siihen.
Uskon, että jokainen, joka löytää sen, ei varmasti halua enää pois siitä, -
koska on huomannut, miten rikas ja siunaava asia se on.
Mitä yhteys eri sukupolvien välillä sitten vaatii meiltä?
Se vaatii kulttuurin muutosta.
Jos ajattelee vaikka perhettä, jossa kaikki syövät eri aikaan, -
ja halutaan luoda yhteyttä perheen välillä, pitäisi luoda kulttuuria, -
jossa perhe syö yhdessä. On tietty aika, jolloin tullaan yhteen.
Se ei ehkä ole muuten formaalia, mutta se on yhteinen aika.
Kyllä. Jotenkin ihan se orientaation muutos, -
näkökulman avartuminen siihen, mitä perhe voi olla -
ja paljonko siihen panostetaan aikaa. Se on ihan konkreettisia asioita.
Se tavallaan vaatii muokkaustyötä ja sitä, että siitä puhutaan kotona.
Emme puhu vain seurakuntalaisista, -
vaan puhumme ystävistä, jotka ovat meille rakkaita.
Ajattelisin, että on tärkeää lasten ja nuortenkin elämässä, -
että nämä ihmiset ovat mukana muuallakin kuin vain seurakunnassa, -
jolloin ylisukupolviset suhteet saavat muutakin merkitystä -
kuin vain seurakunnallisen viitekehyksen.
Yhdessä syöminen, yhteiset asiat -
ja seurakunnaltakin ehkä tilojen ja mahdollisuuksien avaaminen -
ja panostaminen siihen, -
kuinka me voisimme löytää yhteistä tekemistä ja auttaa toisiamme.
Ja jotenkin tulee mieleen Pyhän Hengen hedelmät, -
joita Jumala saa meissä aikaan, kärsivällisyys, rakkaus, anteeksianto, -
että jokaisen hengellinen kasvu saisi tapahtua niissä ihmissuhteissa.
Ymmärrän Raamatun kuvauksen seurakunnasta niin, että se on siellä, -
missä kristityt kokoontuvat. Tehdään asioita yhdessä.
Viedään meidän koko elämä ja seurakunnan keskinäiset asiat -
sinne arjen keskelle, -
eikä niin, että se on vain sunnuntaikokouksessa.
Jos sitten on ihan seurakuntarakennuksessa -
tai pienryhmissä olevia tilanteita, missä on läsnä eri-ikäisiä, -
se pitää ottaa huomioon niin, että kaikki ovat tervetulleita ja se, -
mitä siellä tapahtuu, on sellaista, että he kokevat olonsa tervetulleiksi -
ja ymmärtävät, mitä tapahtuu. - Kyllä.
Ja jotenkin tästä nousi mieleen sekin ajatus, -
se varmasti vaikuttaa, että me ollaan erilaisia.
Toisaalta meidän identiteetti saa myös vahvistua siinä, -
kun olemme osa jotain yhteistä sen sijaan, että osallistumme yksilöinä.
Jos se onkin käänteisesti, että olen osa tätä, minä kuulun tähän, -
niin silloin kun löytää samantyyppisiä ja erilaisia ihmisiä, -
niin minusta se on vahvistamassa lasten ja nuorten identiteetin kasvua.
He saavat tulla erilaisuuden keskellä -
näkyviksi ja hyväksytyiksi sellaisina kuin ovat.
Kiitos tosi paljon Arno ja Katriina tästä mahtavasta keskustelusta.
Yhteys eri-ikäisten kanssa sekä arjessa että pyhässä -
on kyllä haastavaa, mutta ihan varmasti palkitsee, -
joten laitetaan tämäkin asia ajan tasalle.
Mitä askeleita sinä olet valmis ottamaan omassa elämässäsi -
tai seurakunnassasi, jotta suhteet eri sukupolvien välillä vahvistuisivat?
Ensi jaksossa kysymme, näemmekö koko elämämme kutsumuksena.
Mikäli video innosti sinua, klikkaa Tykkää-nappia ja harkitse, -
voisitko tilata kanavan. Näin autat meitä levittämään videoita. Hei hei!
Tekstitys: Anni Lähteenmäki / TV7