Koen, että kun elämäni muuttui paljon lyhyessä ajassa, -
aloin kasvaa siksi, joksi minut on luotu.
Ei niin, että otetaan asioita sieltä sun täältä, vaan me juurrutetaan itsemme -
johonkin pysyvään, todelliseen ja hyvään.
Tuonkin puheena ulos mielessä häivähtäviä asioita, -
jotta lapset ymmärtävät, että Jumala liittyy ihan kaikkeen -
ja seuraa meidän ihan arkisiakin touhuja.
Tervetuloa Ajan tasalle. Identiteetti. Onko se annettu vai valittu?
Onko olemassaoloni takana sattuma vai suunnitelma?
Ensimmäiset tuhat elinpäivää -
ovat lapsen hyvinvoinnin ja identiteetin rakentumisen kannalta erittäin tärkeitä.
Niiden pohjalta lapsi etsii vastausta yhteen tärkeimmistä kysymyksistä.
Kuka olen? Aiemmin minuuden rakentumista määritti lähiympäristö, -
vaikka vaikutteita tuli muualtakin.
Nykyisin virtuaalitodellisuus muokkaa minäkuvaamme merkittävästi.
Ruutujen ruhtinaskunnassa jokainen valitsee minuutensa.
Meille väitetään, että voimme löytää minuutemme sisimmästämme.
Voimme uskoa mitä vain, kunhan se ei vaikuta yhteiskuntaan, -
ja meidän tulee tavoitella asioita, joita kaipaamme eniten.
Kulttuurissamme ajatellaan, että valinnat muodostavat identiteetin.
Valinnoilla on merkitystä, mutta ne eivät ole koko totuus.
Raamatun mukaan me olemme arvokkaita Jumalan kuvaksi luotuina.
Saavutamme todellisen minämme Kristuksen uudistaessa ihmiskunnan.
Miten voimme auttaa nuoria löytämään identiteetin Jeesuksessa, -
eikä se ole itse valittujen ja muovattujen uskomusten sekoitus?
Tämä on haaste vanhemmille ja seurakunnille, -
sillä sitkeästi uskovat nuoret sanovat identiteettinsä tulevan Jeesukselta.
Heillä on syvä suhde Jeesukseen, -
ja he kokevat Jeesuksen kohtaavan heidät ja todellisuuden.
Jeesuksen seuraaminen ei toteudu vain raamattutietoa lisäämällä, -
vaan se edellyttää myös ihmissuhteita, joissa opetus eletään todeksi.
Kasvatustieteen tohtori Juha Parkkinen on todennut, -
että oppiminen ja eheä identiteetti rakentuvat syvissä suhteissa.
Suhteita vahvistamaan luodaan yhteisöllisyyttä, -
joka korjaa liian yksilökeskeisyyden ja arvoliberalismin vaurioita.
Seurakunnat yrittävät mukauttaa toimintaansa kiihtyvään muutokseen.
Muutoksen sijaan tulisi etsiä muuttumista.
Muutos johtaa usein vain ulkoisten muotojen muokkaamiseen.
Todellinen muuttuminen kumpuaa syvältä ja vie Kristuksen kaltaisuuteen.
Se perustuu totuuteen siitä, -
keitä olemme Jumalan luomina ja lunastamina.
Sini-Marja, olet perheenäiti -
ja tamperelaisen Uusi verso -yhteisön perhetyön koordinaattori.
Mikä elämässäsi muuttui, kun suhteesi Jeesukseen syveni ratkaisevasti?
No, se oli prosessi. Siinä meni ensin aika pitkäkin aika, -
mutta kun se syveni ratkaisevasti, niin voi sanoa, että kaikki muuttui.
Kaikki ei muuttunut yhtäkkiä, mutta hiljalleen elämäni ja kaikki, -
mitä sisälläni on, muuttui. Näin voin loppujen lopuksi sanoa.
Elämään tuli varmuutta ja turvallisuutta.
Sen lisäksi, että aloin etsiä Jumalan tahtoa, -
löytyi turva ja pohja elämälle -
ja ihan uudella tavalla myös omalle minuudelle.
Ja elämä on nyt miljoona kertaa rikkaampaa ja mielenkiintoisempaa, -
kun on uudenlainen suhde Jeesukseen.
Miten on mahdollista päästä siihen, että identiteetti saadaan Jeesukselta?
Mitä se tarkoittaa käytännössä?
Lähtökohta varmaan on, että annetaan elämä Jeesukselle.
Opetus on toinen. Paljonko meillä on sellaista opetusta, -
jossa puhutaan, että meidän todellinen minä rakentuu -
uudestisyntymisen kautta, jonka Jeesus omalla elämällään antoi?
Eli puhutaan paljon laajemmasta asiasta -
kuin mistä yhteiskuntamme puhuu.
Yhteiskunta puhuu tavasta, jossa itse muovaamme identiteettimme, -
mutta tässä kontekstissa identiteetti on pitkälti annettu meille.
Kristillinen identiteetti on kiinni perustotuuksissa, -
se juurtuu Jeesuksen olemukseen ja siihen, mitä Hän teki puolestamme.
Se juurtuu sellaisiin todellisuuksiin, että me ollaan Jumalan lapsia, -
me ollaan armahdettuja, pelastettuja ja uudestisyntyneitä, -
me ollaan uusi luomus, ja mitä kaikkea Raamattu meistä puhuukaan.
Meidän identiteettimme rakentuu tämäntyyppisten asioiden ympärille, -
ei niin, että me otetaan asioita sieltä sun täältä, -
vaan juurrutamme itsemme johonkin pysyvään, todelliseen ja hyvään.
Emme kuitenkaan ole samanlaisia, vaikka identiteettimme tulee siitä, -
että me ymmärretään, miten paljon Jumala on rakastanut meitä -
ja rakastaa edelleen. Vähän niin puhuit alussa, Eva, -
niistä lapsen tuhannesta ensimmäisestä elinpäivästä.
Sehän koostuu siitä, että lapsi kokee olevansa rakastettu ja turvassa.
Yhtä lailla me tarvitaan sitä tietoisuutta isompanakin.
Meidän identiteetti voi rakentua sen pohjalle, -
että olemme rakastettuja eikä meidän tarvitse hakea sitä -
eikä toisten hyväksyntää tai mitään keinotekoista rakennelmaa, -
ja silti me kaikki ollaan erilaisia.
Jokaisen identiteetti on persoonallinen, eikä me olla toistemme kopioita, -
kun taas nykyaikana tuntuu, että pitäisi olla tietynlainen, -
vähän kuin tehtaasta tullut.
Jos me luotetaan Jumalaan ja niihin totuuksiin, joihin viittasit, -
Raamattuun ja siihen, mitä Jeesus on opettanut, -
niin me voidaan myös luottaa siihen, että Jumalan suunnitelmat meille -
on paljon parempia ne, joita me osattaisiin itse rakentaa -
poimimalla sitä sun tätä ja jotenkin pärjätä -
ja saada rakennettua hyväksytty ja hyvän tuntuinen identiteetti.
Me saadaan luottaa, että se on hyvä, koska sellaiseksi minut on luotu, -
mitä kohti tässä ollaan menossa. - Voidaan ajatella, että identiteetti -
on lähtökohtaisesti sellainen asia, joka mahdollistaa meille, -
tai oikeanlainen ymmärrys identiteetistä mahdollistaa meille -
sellaiset valinnat, että voimme elää täyttä elämää, -
johon jo äsken viittasit. Ehkä ajattelen myös näin.
Ja jotenkin jos ajattelisi vielä, että olemme edelleen kasvumatkalla.
Minä ainakin koen, että koko ajan kasvan ja muutun.
On olemassa laulu nimeltä Sieluni kaltainen.
Koen, että kun elämäni muuttui paljon lyhyessä ajassa, -
aloin kasvaa siksi, joksi minut on luotu.
Siitä tulee ääretön vapautuminen, -
ja elämä ja se, millainen koen olevani, tavallaan loksahtaa paikalleen.
Miten me sitten voitaisiin mallintaa lapsille ja nuorille -
tämä meidän identiteetti Jeesuksessa?
Sen täytyisi varmaan näkyä kaikessa, mitä me tehdään.
Yksi hyvin konkreettinen esimerkki voisi ehkä olla se, -
miten minun lapseni oppivat, -
mikä merkitys Jumalan sanalla on meidän elämässä.
Lapset ovat nähneet, että olen lukenut kotona Raamattua, kirjoja tai muuta.
Ymmärtääkseni isän rooli on tässä aika vahva, -
ja on havaittu, että jos isä lukee, se siirtyy toisella tavalla lapsiin.
Jotenkin tämä esimerkki siitä, mitkä asiat ovat elämässä tärkeitä.
Mielestäni se on ainakin yksi esimerkki siitä.
Sen lisäksi, että me tehdään tietoisia valintoja, jotka näkyvät tekoina, -
on tärkeää, että lapset näkevät meistä sen ilon ja rauhan, -
koska jos se, mitä me puhutaan ja opetetaan, -
on ristiriidassa sen kanssa, mitä meistä voi aistia, -
niin ihminenhän lukee sanatonta viestintää.
Se on jotenkin sellainen juttu, -
että miltä me näytetään ja miten meidät koetaan lähipiirissä?
Näkyykö se jotenkin sellaisena juurtumisena, -
luonnollisena olemisena ja hengittämisenä?
Näkyykö se kaikki meissä rukouksena, rauhana ja ilona, -
että meillä on hyvä olla tässä? Se on tosi tärkeää.
Tähän mallintamiseen -
ja koko ajatukseen meidän identiteetistä liittyy myös se, -
kuka määrittelee ja kontrolloi meidän elämää?
Olemmeko me itse kaiken kuninkaita, vai onko Jeesuksella suurempi rooli?
Ollaanko me valmiita luovuttamaan asioissa kontrollia Hänelle?
Se ei ole välttämättä luontaista eikä myöskään helppoa.
Niin kuin sanoit, -
se siirtyy kyllä vahvasti lasten ja nuorten elämään, -
koska he näkevät, miten me eletään, -
ja imevät sitä paljon vahvemmin kuin meidän sanoja.
Sekin on tosi tärkeä asia, -
joka meidän pitäisi ottaa kasvatustyössä huomioon.
Minulle tulee mieleen kaksi esimerkkiä briteistä.
Tämä on tosi paljon kauempaa.
Kerrotaan, että Charles ja John Wesleyn äidillä oli tapana -
heittää esiliina päänsä päälle ja rukoilla.
Se oli hänen hetkensä, ja siitä lapset tiesivät, ettei äitiä saanut häiritä.
Se oli hänen oma alueensa, kun ei tietenkään ollut tilaa mennä mihinkään.
Ja me tiedetään, mitä Charles ja John Wesleystä tuli.
Toinen esimerkki on ihan nykyajasta.
Kun Rachel Turner -niminen opettaja alkoi miettiä, -
miten lapsia opetetaan rukoilemaan, hän tajusi ajatelleensa koko ajan, -
että lapsista on tärkeä tehdä God-smart, "Jumala-fiksuja".
Sitten hän tajusi, että on tärkeämpää, että he ovat God-connected, -
eli yhteydessä Jumalan kanssa. Se muutti kokonaan sen, -
miten hän alkoi opettaa lapsia keskustelemaan Jumalan kanssa.
Ajattelin jotenkin vielä sitä, -
kun me puhutaan mallintamisesta, -
niin kuinka vahvasti meidän lapsille ja nuorille jää ajatus siitä, -
mihin me perustetaan ne elämän isot kysymykset ja valinnat, -
joita me tehdään. Mihin ne perustuvat, -
ja millä me perustellaan myös perheessä tehtäviä valintoja?
Olen puhunut vaimoni kanssa siitä, että asioiden sanoittaminen lapselle, -
toki ikätason mukaisesti, on tosi tärkeää, jotta lapsi ymmärtää, -
miksi meidän perheessä ajatellaan jostain asiasta tietyllä tavalla.
Se voi poiketa valtavirrasta tai siitä, mitä kaverit tekevät.
Lapset peilaavat kaikkea suhteessa ympäröivään maailmaan, -
mutta myös suhteessa omaan perheeseensä, -
ja näin he ymmärtävät, miksi minunkin valinnoillani on merkitystä.
Sitäkin prosessia ja sanoittamista tulisi käydä perheissä vahvasti läpi.
Seuraavaksi kuulemme, mitä Tytti, kolmen alakouluikäisen pojan äiti, -
kertoo identiteetistään Jeesuksessa ja miten se vaikuttaa hänen arkeensa.
Olin 10-vuotias, kun tulin uskoon. Se oli minulle tosi merkittävä hetki.
Minua kiusattiin jonkin verran koulussa, ja halusin kokea, -
että minulla on perusta, joka kantaa.
Se ei ole vain yksi perustukseni kulma, se on ehdottomasti koko perustus.
Ihminen on niin arvokas. Jumala on rakastanut häntä niin paljon, -
että Hän on armahtanut ihmisen synnit, kun ihminen on langennut.
Tämä vaikuttaa elämän muihin osa-alueisiin ja identiteetteihin.
Kun on itse armahdettu ja rakastettu, -
niin on se sitten ammatti-identiteetti tai lasten kanssa äitinä tai vaimona, -
niin niissä identiteeteissä on helpompi armahtaa ja rakastaa toista.
Pyrin näyttämään Jeesuksen rakkautta pienissä teoissa arjen keskellä.
Se ei ole sunnuntai- tai seurakunta- juttu, se on koko elämän perusta.
Pyrin siihen, että identiteettini pohja näkyy arjessa.
Valitsen käydä seurakunnassa ja pyrin viettämään joka päivä -
edes hetken Jeesuksen seurassa, rukoilemaan ja lukemaan Raamattua.
Kotona luetaan yhdessä Raamattua ja keskustellaan siitä, -
mikä jäi mieleen ja mitä se meille tarkoittaa.
Pyritään tuomaan yhdessä rukouksessa murheita Jeesukselle.
Olen itse yrittänyt tuoda lapsille esille sitä, -
että Jeesukselle saa kantaa kaikki murheet ja pahan mielen.
Itse jotenkin miettii, että jos jonkun identiteetti ei pohjaudu Jeesukseen, -
niin miten hän jaksaa kantaa niitä huolia ja murheita, -
joita arki tuo väkisinkin elämään?
Miten Jeesus on läsnä teidän arjessa ja teidän perheessä?
No, äitinä ja vanhempana rukous on ainakin tosi tärkeä osa sitä.
On äärettömän tärkeää rukoilla itsekseen lasten puolesta, -
ja sitä pitäisi muistaa tehdä vielä paljon enemmän myös suunnitellusti.
Sen lisäksi olen ottanut tavaksi sanoittaa ajatuksia -
Jumalasta ja Jeesuksesta ihan siinä arjessa.
Esimerkiksi tuonkin puheena ulos joitakin sellaisia juttuja, -
jotka häivähtävät mielen läpi, jotta lapset ymmärtävät, -
että Jumala liittyy ihan kaikkeen ja seuraa meidän arkisiakin touhuja.
Esimerkiksi, että "Nyt täytyykin muistaa rukoilla -
sen ja sen ihmisen puolesta", -
tai: "Kiitos Jeesus, ehdittiin bussiin, vaikka lähdettiin liian myöhään."
Olen yrittänyt ja yritän edelleen opettaa lapsilleni, -
että Jeesukselle puhuminen voi olla koska vain, -
ja että rukoileminen on tärkeää.
Toki ollaan opetettu ruokarukous ja tiettyjä opittujakin asioita, -
mutta lähtökohtaisesti ollaan yritetty opettaa lapsia -
itse puhumaan ajatuksiaan Jeesukselle joka tilanteessa.
Mm. iltarukouksessa me vanhemmat rukoillaan lasten puolesta, -
mutta ennen sitä jokainen voi sanoa sen oman pienen rukouksensa.
Toisaalta myös se, että opettaa lapsia siihen, -
että he alkaisivat nähdä Jumalan todellisuuden kaikessa -
ja myös miettimään, että hetkinen, onko tämä oikeastaan hyvä asia.
Mitäs meille opetetaan näistä asioista Raamatussa?
Tällaiset jutut eivät ole niin helppoja, -
ja ne ovat vaatineet tietoisia valintoja meiltä vanhempina.
Yritetään opettaa lapsia myös arvioimaan tätä maailmaa.
Yritetään tuoda tätä meidän lapsille tietysti heidän ikänsä mukaan.
Lisäisin tuohon vielä, että sen lisäksi, -
että luetaan Raamattua lapsen ikätasoon sopivalla tavalla, -
niin siinä arjessa ja arkisissa tilanteissa -
peilataan sitä sanoittamalla, miksi toimin niin kuin toimin.
Ne eivät ole vain tuhansia vuosia vanhoja juttuja, joita sieltä luetaan, -
vaan se liittyy meidän tähän päivään.
Vaikkapa, että annoin köyhälle rahaa siksi, -
että bla bla bla, tai jotain tämäntyyppisiä asioita, -
tai että en halunnut valehdella tuossa tilanteessa, -
koska Raamatussa sanotaan, että se ei ole oikein.
Eli ihan tavallisissa, arkisissa tilanteissa, jolloin lapset näkevät, -
että Raamattu on tänäänkin relevantti ja että ne ohjeet suojaavat meitä.
Voidaan käyttää tällaista kielikuvaa, -
että perhe on keltainen ja seurakunta punainen, -
ja jotta päästäisiin yhteistyöhön seurakunnan ja perheen välillä, -
tarvitaan sitä yhdistävää eli oranssia ajattelua. Miten siihen voidaan päästä?
Jos puhutaan siitä, mikä seurakunnasta ensin tulee mieleen, -
eli ajatellaan, että se on instituutio, -
niin seurakunta ei voi olla lapsen ainoa kristillinen kasvattaja, -
vaan seurakunta siinä mielessä, -
että ne ihmiset siinä yhdessä kasvattavat lapsia ja nuoria.
Ja sillä yhteistyöllä nimenomaan päästäisiin oranssiin ajatteluun.
Vanhemmat tekevät omat tietoiset valintansa ja ratkaisunsa, -
ja ajattelevat jotenkin eteenpäin lapsen kasvua ja polkua -
ja sitä, millaisessa maailmassa me eletään, -
ja millaisia eväitä ja arvoja he haluaa tarjota, ja seurakunta tukee tätä.
Omassa työssäni haluan edistää sitä, että yhdessä suunnitellaan -
ja yhdessä tehdään ja voidaan tukea toinen toisiamme.
Se on ehkä tietynlainen trendi meidän yhteiskunnassa, -
että osa asioista halutaan ulkoistaa yhteiskunnalle.
Tuo ulkoistaminen voi tulla myös seurakuntaelämään.
Lähdetään hakemaan sitä, että lapset voi parkkeerata jonnekin -
siksi aikaa, kun vanhemmat käyvät hoitamassa omaa hengellisyyttään.
Se ei ehkä ole pitkässä juoksussa kovin hedelmällinen tapa, -
ja siinä on omia haasteitaan. Kyllä minä itse ajattelen, -
että ihmissuhdekeskeisyys on hyvinkin oleellinen tekijä, -
ja sen kautta pitäisi luoda yhteistyötä, -
ja ohjelma tai se, mitä tehdään, on toissijainen asia.
Seurakunnassa syntyy myös lasten ja nuorten välisiä ystävyyssuhteita.
Jos jollakin perheellä ei ole toisia uskovia lähipiirissä, -
niin lapset voivat nähdä seurakunnassa, -
että on muitakin, jotka käyvät kirkossa ja joilla puhutaan näistä asioista.
Sinne syntyy myös heidän omaa kulttuuriaan ja verkostoaan.
Kiitos tosi paljon tästä keskustelusta, Sini-Marja ja Arno.
Oli ihana kuulla teidän ajatuksia. - Kiitos.
"...sinä kudoit minut kokoon äitini kohdussa.
Minä kiitän sinua siitä, että olen tehty ylen ihmeellisesti."
Näin ihanasti psalmissa 139 kuvataan Taivaan Isän luomistyötä.
Suhde Jumalaan ja Jeesukseen luo parhaimmillaan edellytykset sille, -
että meille voi muodostua lapsen identiteetti orvon identiteetin sijaan.
Jumalan perheenjäseninä meillä voi olla keskusteluyhteys Häneen arjessa.
Toteutuuko tämä sinun perheessäsi? Entä onko seurakuntasi ajan tasalla?
Tukeeko se vanhempia Jeesuksen ottamiseen mukaan perheen arkeen?
Seuraavassa videossa kysymme, -
varustammeko lapsia ja nuoria elämää vai kuolemaa varten.
Mikäli video innosti sinua, klikkaa tykkää-nappia ja tilaa kanava.
Näin autat meitä levittämään näitä videoita. Heippa!
Tekstitys: Anni Lähteenmäki / TV7