Jos ei ole asettanut itselleen selkeitä päämääriä elämään, -
sitä vain harhailee kaiken sen materiaalin keskellä.
Englanniksi ja muilla kielillä on paljon enemmän rakentavaa sisältöä, -
mutta suomeksi sitä on vähemmän.
Jo varhaisnuorista näkee usein, että he haluaisivat kantaa vastuuta.
Se on myös sitouttava ja kasvattava tekijä.
Tervetuloa Ajan tasalle.
Mannerheimin lastensuojeluliiton v. 2019 tekemän kyselyn mukaan -
kolme neljästä suomalaisnuoresta kokee hallitsevansa -
puhelimen ja netin käytön ongelmitta.
Aiemmassa tutkimuksessa todettiin, -
että nuoret viettävät ruudun äärellä keskimäärin 8 tuntia vuorokaudessa.
Nuoret ovat siis "Ruutujen ruhtinaskunnan" kansalaisia.
Mutta miten digitodellisuudessa eläminen vaikuttaa siihen, -
mitkä arvot ja elämänohjeet nuoret omaksuvat aikuisina?
Digitalisaation algoritmi määrittää tapaamme hahmottaa maailmaa.
Digimaailma lupaa välitöntä yhteyttä toisiin ihmisiin ja tietoon.
Psykologi Jean Twenge on todennut, että digitaalinen yhteydenpito -
vähentää onnellisuutta ja kasvokkainen lisää sitä.
Nuorten puhelimenkäyttöä tutkiessaan hän havaitsi, että nuorten masennus, -
yksinäisyys ja ahdistuneisuus ovat lisääntyneet älypuhelinten myötä.
Miten digimurros vaikuttaa nuorten hengelliseen kasvuun -
ja kykyyn luovia Raamattuun viha- mielisesti suhtautuvassa kulttuurissa?
Ruudut tekevät meistä opetuslapsiaan muokkaamalla ajatteluamme.
Jeesus sanoo: "Mitä sydän on täynnä, sitä suu puhuu."
Lapset kasvavat kristillisiin arvoihin perustuvan kulttuurin sijaan -
moniäänisessä maailmassa, jonka mukaan totuus on suhteellista.
Elä sen mukaan, mikä tuntuu hyvältä. Jokainen luo oman todellisuutensa.
Kulttuuriamme muokkaa kolme megatrendiä: -
Pääsy valtavaan datamäärään internetin kautta, -
etääntyminen traditioista, jotka ennen toivat elämään merkitystä, -
sekä auktoriteettikriisi eli suhtautuminen kaikkeen varauksella.
Seurakunnassa kasvaneista 18―35-vuotiaista 2/3 on jättänyt -
seurakunnan. Suurin syy siihen on opetuslapseuttamisen puute.
Nuoria ei auteta kasvamaan uskossa eikä heitä auteta elämään -
Jumalalle uskollisina nykymaailmassa, -
vaan heidät varustetaan elämään menneessä kristillisessä kulttuurissa.
He huomaavat olevansa vailla aseita sen kulttuuripaineen edessä, -
joka kyseenalaistaa koko heidän elämänsä perustan.
Sananlaskuissa sanotaan: -
Joku opetuslapseuttaa kasvavan sukupolven, joko me tai ruudut.
Sami, sinulla on seitsemän lasta, ja työskentelet -
Uudenmaan helluntaiseurakuntien lapsityön koordinaattorina.
Olet työssäsi tekemisissä lasten ja nuorten asioiden kanssa.
Mitä ajattelet siitä, että jos emme kasvata näitä lapsia ja nuoria -
Jeesuksen seuraajiksi, niin ruudut ohjaavat heitä ihan eri suuntaan?
Kyllä, jos me jätämme kasvatuksen pelkästään ruutujen varaan.
Mutta tokihan sitä ruutua kuten internetiä ja sosiaalista mediaa -
voidaan myös käyttää tukena omassa kasvatuksessa, -
jos löydämme sieltä sopivia työkaluja -
seurakuntakontekstissa ja hengellisessä kasvatuksessamme.
Silloin kuitenkin joudumme katsomaan ruutua lasten kanssa -
ja etsimään sieltä sellaisia sovelluksia ja sivustoja, -
jotka tukevat meidän omia arvoja ja kasvatuslinjoja.
Mitä ajatuksia sinulla on, Arno?
Komppaan sitä, mitä Sami sanoi.
Sosiaalinen media ja ruudut eivät ole itsessään paha asia, -
mutta se iso kysymys on, miten niitä hyödynnetään -
ja annetaanko niiden villisti hallita meidän tai lastemme elämää.
Millaisia uhkia te, Sami ja Arno, näette näissä ruuduissa?
Lähtökohtaisesti kaikki, mitä me otamme sisään, vaikuttaa meihin.
Ehkä tässä ruutujen maailmassa haaste on se, -
että eteemme voi tulla nopealla syötöllä niin monta erilaista asiaa.
Miten voimme ymmärtää ja arvioida, onko se rakentavaa tai edes totta?
Joo, olen samaa mieltä Arnon kanssa tässä.
Haasteena tässä on sisällön suodattaminen.
Mistä löytyy tavallaan totuus siitä sisällöstä, jota meille tarjotaan?
Lisäksi pääsy haitalliseenkin materiaaliin on todella helppoa.
Pitäisi siis pystyä itse rajaamaan sisältöä todella vahvasti -
ja olla sen kanssa hyvin päämäärätietoinen.
Mikä rakentaa minua? Mikä vie minua omaa päämäärääni kohti?
Jos ei ole asettanut elämäänsä selkeitä päämääriä ja tavoitteita, -
vaan ne ovat vielä vähän hakusessa, -
niin helposti vain haahuilee ja harhailee kaiken materiaalin keskellä.
Ja sitä materiaalia on loputtomasti. Se on myös yksi iso haaste, -
se oman identiteetin rakentaminen ja oman tarkoituksen löytäminen.
Miten tämä sitten vaikuttaa läsnäoloon ihmisten kanssa?
Kyllä se varmaan aika paljon vaikuttaa. Onhan se häiritsevää, -
jos toinen puhuu, ja sinulla käy peukalo koko ajan.
Kyllä se vaikuttaa siihen. Kännykästä myös tullut jonkinlainen stressilelu, -
jota käsitellään, kun on sellainen tilanne, että täytyy rauhoittua.
Sitten täytyy ottaa puhelin käteen ja tehdä sillä jotain, että rauhoittuu.
Kyllä se hallitsee meidän elämää hyvinkin paljon.
Se voi myös rikkoa oikeaa, aitoa kanssakäymistä.
Kun nämä edellä mainitut asiat ovat uhkana lapsille ja nuorille, -
niin mitä me voimme vanhempina ja seurakunnan työntekijöinä tehdä?
Voimmeko rajata tai valvoa sitä, mitä he katsovat, vai mitä?
Pitäisin tärkeänä sitä, että ollaan läsnä lasten ja nuorten arjessa, -
kysellään ja ollaan kiinnostuneita siitä materiaalista, jota he katsovat.
Ja keskustellaan myös siitä, -
minkä takia erilaista sisältöä katsotaan.
Emme voi rajata lapsen pääsyä nykyteknologiaan, -
vaan on tärkeämpää olla kiinnostunut siitä sisällöstä, -
jota lapsi katsoo, ja käydä arvokeskustelua.
Se ohjaa heitä ajattelemaan enemmän itse, onko sisältö sellaista, -
jota he haluavat katsoa, ja onko se heille hyödyksi.
Minäkin näen, ettemme voi estää heitä. Ja vaikka omaa lasta voi estää -
käyttämällä joitakin teknisiä apuvälineitä, -
niin emme voi vaikuttaa siihen, mitä lastemme kaverit katsovat.
Jos he ovat tekemisissä keskenään, niin väistämättä -
lapset joutuvat alttiiksi muillekin vaikutteille.
Mielestäni olennaisempaa on, että lapsi tai nuori oppii -
itse ajattelemaan ja arvioimaan, mikä on hyvää, -
ja siksi keskustelu on todella tärkeä asia.
Avointa keskustelukulttuuria pitäisi pystyä ylläpitämään perheissä.
Ajattelen myös, että seurakunta laajempana yhteisönä -
on toinen olennainen tekijä siinä, miten lapselle muodostuu kuva siitä, -
onko tämä vain hänen vanhempiensa ajatus ja ovatko he vähän rajoittuneita.
Jos lapsi huomaa, että tämä laajempi yhteisökin ajattelee samalla tavalla, -
jo se rohkaisee häntä siihen, ettei tämä ole vain hänen perheensä asia.
Silloin hän alkaa peilata sitä, mitä yhteiskunta meille puhuu -
ja miten me eletään seurakuntana. Nämä ovat minusta tärkeitä tekijöitä.
Brittiläisen tutkimuksen mukaan lapsi viettää vuodessa -
keskimäärin 1 000―1 200 tuntia koulussa ja seurakunnassa sata tuntia.
Vanhemmat kuitenkin viettävät lapsen kanssa 2 000―3 000 tuntia.
Eli kyllä tässä on vaikutusmahdollisuus.
Nyt Petra kertoo meille omasta ruutujen käytöstään.
Mä tuijotan päivittäin arjessa noin kahta erilaista ruutua.
Joskus käytän myös meidän isoa pöytäkonetta.
Mulla menee puolet päivästä ruutujen katselemiseen.
Mä teen läppärillä yleensä kouluhommia tai omia projekteja.
Oma läppäri on aina mukana. Se on mun koulukirja.
Mun ruutuaikaa ei ole tällä hetkellä rajoitettu, -
mutta mä olen itse asettanut jonkinlaiset rajat yöaikaan.
Pyrin nukkumaan silloin, -
ja on sovittu, että lauantaiaamupäivä olisi ruuduton kaikilta meiltä.
Se on mun mielestä ihan hyvä asia.
Mun mielestä on kätevää, että kännykkä on lähellä ja käsillä -
silloin, kun haluan katsoa jotain netistä -
tai tarvitsee ehkä soittaa kaverille.
No, olen oppinut kymmensormijärjestelmän, -
ihan vain käsittelemään ja etsimään tietoa netin kautta, -
ja tekemään tietokoneella kaikenmoisia ohjelmia.
Tai no, ei ohjelmia, vaan esitelmiä kouluprojekteihin, -
kirjoittamaan tarinoita ja julkaisemaan omia asioita. No, todella paljon.
Mun usko vaikuttaa enimmäkseen siihen, mitä mä googlailen -
ja mitä asioita mä tykkään etsiä sieltä.
Usko liittyy myös välillä mun kirjoituksiin, -
ja piirtäminen on tietokoneella helppoa.
On kiva saada välillä piirrettyä rukousaiheita ynnä muuta.
Älylaitteiden käyttö ei yleensä vaikuta mitenkään mun ulkoisiin kokemuksiin -
omasta hyvyydestäni.
Olen monta kertaa kuullut keskustelupalstoilla kommenttia, -
että tämä on netti, täällä ei tarvitse olla kohtelias, -
mutta se ei ole mun mielestä totta.
Rohkaisen vain olemaan ystävällinen.
Petran elämässä ruudut ovat hyvin hallinnassa.
Hän käyttää niitä sekä tiedolliseen että taiteelliseen tuottamiseen, -
mutta Sami, jos ajattelet vastuitasi kristittynä perheenisänä -
ja varhaisnuorisotyön koordinaattorina, niin mitä hyvää näet ruuduissa?
Kyllähän siellä on paljon hyvää sisällöllisesti ja myös sosiaalisesti.
Se on hyvä kontaktialusta ja yhteydenpitoväline, -
ja me seurakuntinakin käytetään sitä työkaluna.
Kyllä me tarvitaan vielä paljon enemmän hyvää, rakentavaa sisältöä.
Hyvää ja rakentavaakin sisältöä kyllä on, -
mutta ehkä se suhdeluku siihen, joka ei ole niin hyvää ja rakentavaa, -
on tällä hetkellä vielä ehkä huono, ja siksi on hyvä panostaa siihen, -
että tehdään sellaista hyvää ja rakentavaa sisältöä, -
joka oikeasti auttaa nuoria, lapsia, perheitä ja meitä kaikkia -
kasvamaan ymmärryksessä siitä, -
millainen maailma on ja miten siihen tulisi suhtautua.
Haluaisin jatkaa tuohon, -
että ollaanhan me materiaalin suhteen heikoilla.
Hyvää kristillistä sisältöä lapsille ja varhaisnuorille joutuu hakemaan.
Mielestäni me ei tehdä riittävästi hyvää ja laadukasta materiaalia.
Muut vievät siellä markkinaa vahvasti, -
ja muu sisältö on siellä isosti esillä.
Tämä on varmaan myös haaste meidän suomalaiseen kontekstiin, -
koska meillä on tietty kieliryhmä.
Englanniksi ja muilla kielillä on paljon enemmän rakentavaa sisältöä, -
mutta suomeksi sitä on suhteessa huomattavasti vähemmän.
Tähän pitäisi minusta erityisesti panostaa.
Miksi meidän seurakunnat eivät sitten opetuslapseuta digimaailmassa?
Luulen, että kysymys on myös tietynlaisesta teknologian murroksesta.
Yleensä seurakunnassa ne, jotka suunnittelevat ohjelman sisältöä, -
kuuluvat sukupolveen, joka ei ole oppinut käyttämään -
tätä tekniikkaa ja mediaa hyväkseen.
He käyttävät niitä keinoja, jotka ovat omaksuneet -
omassa elämässään, lapsena, nuorena ja aikuisena.
Teknologinen osaaminen ja ajatus- mallit ovat erilaisia kuin nuorilla.
Luulen, että se johtuu paljon siitä.
Me tehdään sitä, mikä ollaan omaksuttu. Tämä on yksi syy siihen.
Toinen iso syy on, että emme ehkä haasta itseämme tarpeeksi.
Meillä pitäisi olla enemmän sellaista draivia tekemisessä, -
että me ajateltaisiin niin, että me halutaan vaikuttaa vahvasti, -
eikä mennä vain siitä, mikä on helppoa ja mikä me osataan.
Meidän pitäisi haastaa itseämme menemään vahvasti mukaan uuteen.
Arno, olet toiminnanjohtajana yhteisössä, -
joka mahdollistaa nuorten palvelemisen lähetystyössä.
Onko mahdollista, että lapset ja nuoret voisivat olla aktiivisia toimijoita -
digimaailmassa ja tuoda omaa uskoaan esiin?
Kyllähän se on mahdollista, mutta se vaatii vanhemmalta sukupolvelta sitä, -
että halutaan nähdä lapset ja nuoret merkityksellisinä toimijoina tässä.
Tässäkin tarvitaan paljon kulttuurin muutosta.
Kyllä. Mahdollisuuksia on, pitää vain antaa tilaa toimia.
Se on enemmän se haaste.
Aikuissukupolvi ja vanhemmat ihmiset ovat ottaneet vahvasti -
opettamisen ja ohjaamisen roolia, eikä sitä uskalleta antaa eteenpäin.
Pitäisi aidosti antaa vastuuta -
ja urheilutermein sanottuna pelipaikkoja, että pääsee kentälle -
tekemään asioita ja elämään todeksi sitä, mitä on saanut oppia.
Niitä paikkoja me tarvittaisiin huomattavasti enemmän.
Voiko takana olla ajatus, ettei uskalleta ottaa riskiä?
Eihän sitä tiedä, mitä lasten suusta tulee.
Luulen, että tästä on juuri kyse. Ollaan niin opetus ja tieto keskiössä -
ja ajatellaan, että meillä on se tieto ja osaaminen, ja pelätään virheitä.
Mitä jos joku kannanotto ei osukaan ihan maaliin -
opillisesti ja teologisesti tai muuta?
Ei uskalleta sillä tavalla antaa vastuuta nuorille tekemiseen, -
mutta se on minusta ehdoton edellytys, -
ja he haluaisivat kantaa vastuuta jo varhaisnuorista alkaen.
Sen näkee monessa toiminnassa, -
että se on sitouttava ja kasvattava tekijä myös hengellisesti, -
kun pääsee tekemään, osallistumaan ja käyttämään omaa osaamistaan -
ja lahjoja, joita Jumala on antanut. Näin voi kasvaa siinä tehtävässä -
ja kasvaa myös siihen yhteisöön sitä kautta. Se olisi hirveän tärkeää.
Lapset ja nuoret eivät jaksa kovin kauaa olla vain yleisönä, -
vain saavana osapuolena, jos he eivät pääse itse osallistumaan tekemiseen.
Seurakuntakulttuurissamme on myös haasteena ohjelmakeskeisyys, -
eli tehdään ohjelmaa jollekin niin sanotulle yleisölle.
Se ei ole pitkässä juoksussa kovin hedelmällistä.
Siinä on myös se ongelma, että lapset ja nuoret -
oppivat parhaiten itse tekemällä.
Silloin joutuu prosessoimaan asiaa ja miettimään, mitä se oikein tarkoittaa.
On ihan erilainen tilanne, jos vaikka joutuu selittämään jonkin asian itse -
kuin jos se vain annetaan ja käsketään opetella se ulkoa.
Miten paljon se sitten muotoutuu tekemiseemme?
Tässä on myös voimavaranäkökulma.
Me aikuiset ollaan usein taakoitettuja omasta arjesta, työstä ja perheestä, -
ja jonossa olisi innokkaita tekijöitä.
Siksi on vähän hassua, että me yritetään kuitenkin tehdä kaikki.
Niinpä me tehdään sitä joskus vähän puolivaloilla eikä edes jakseta -
panostaa siihen eikä ottaa kaikkia hyviä ideoita käyttöön.
Meillä on paljon hyviä materiaaleja ja opetussuunnitelmia, -
mutta me ei jakseta ottaa niitä käyttöön, -
koska me ollaan niin väsyneitä kaikesta muusta arjesta.
Niinpä me tehdään usein asioita tavallaan helpon kautta.
Me tehdään se vanhaan tyyliin, sillä tavalla kun me osataan, -
vaikka monesti uudella sukupolvella olisi intoa, energiaa ja aikaa -
toisella tavalla panostaa siihen. Meidän kannattaisi käyttää se hyväksi.
Se olisi molemminpuolinen etu, win-win-tilanne.
Kiitos Sami ja Arno hyvästä keskustelusta.
Oli hienoa viettää aikaa kanssanne. - Kiitos.
Ruudut ― hyvä renki, mutta aika huono isäntä.
Ne yhdistävät, mutta myös erottavat meitä toisistamme.
Suunnataan ajan tasalle ja etsitään yhdessä tapoja -
auttaa lapsia ja nuoria elämään ruutujen kanssa niin, -
etteivät he kadota yhteyttä itseensä, toisiin ihmisiin ja Jumalaan.
Seuraavassa videossa kysymme, kutsummeko Jeesuksen perhearkeen.
Mikäli tämä video innosti sinua, klikkaa Tykkää-nappia ja tilaa kanava.
Näin autat meitä levittämään näitä videoita. Heippa!
Tekstitys: Anni Lähteenmäki / TV7