New Yorkissa ainakin puoli miljoonaa lasta, -
elää köyhyysrajan alapuolella.
Ja me tavoitamme 20 000 noista lapsista.
Metro World Child työskentelee New Yorkin kaikilla 5 hallintoalueella.
Ne ovat Manhattan, Staten Island, Bronx, Harlem ja Brooklyn.
Saarnaamme evankeliumia joka viikko yli 230 paikassa.
Oli vuosi 1961. Olin 12-vuotias.
Alkoholistiäitini elämä tuntui tulleen melko lailla köyden päähän.
Kun istuin kadunkulmassa, hän katsoi minua ja sanoi: -
"En pysty tähän enää. Odota tässä."
Katsoin, kun äitini käveli pois viimeistä kertaa.
Istuin kadunkulmassa 3 päivää ilman ruokaa ja ilman vettä.
Sadat ihmiset ajoivat ohitseni. Sadat kävelivät ohi.
Ja vain yksi pysähtyi. Se oli mielenkiintoista. Yksi.
Se olisi voinut olla kuka vain, vaikka pedofiili tai jengiläinen.
Mutta se oli kristitty. Eräs kristitty mies matkallaan töistä kotiin.
Hänen oma poikansa oli sairaalassa kuolemassa leukemiaan.
Hänellä oli siis täysi syy olla pysähtymättä.
Mutta hän valitsi pysähtyä.
Nousi autostaan, tuli luokseni, laittoi kätensä olkapäälleni -
ja kysyi minulta kysymyksen. Vain kolme sanaa: "Oletko sinä ok?"
Vain pikkupoika ja hyvin tavallinen kristitty mies.
Pienenä änkytin todella pahasti.
Yritin kertoa, että äitini oli poissa ja minulla oli vain nälkä.
Ja välittömästi hänen vaimonsa toi minulle ruokaa ja vettä.
Mies meni puhelimeen, ja viiden tunnin päästä -
tuosta ensikontaktista kadunkulmassa -
hän laittoi minut kirkon autoon, joka vei minut pyhäkoululeirille.
Siellä kuulin Jeesuksesta.
Lapset kaikkialla rakastavat hauskuutta, kisoja -
ja rakastetuksi tulemista, kuten ylävitosten ja halausten saamista.
Jokainen vastaa viestiin, joka on selvä, -
helppo ymmärtää ja todellista elämää hänelle.
Käytämme näitä periaatteita. Ne toimivat missä tahansa.
Niitä sopeutetaan vain kulttuuriin. Täällä on pinnalla rap ja hip-hop -
joten meillä on räppäävä Raamattumies.
Sama ei toimi Romaniassa.
Romaniassakin tehdään kaikkein tärkeimmät asiat.
Siellä lapsille ei räpätä vaan asiat sanotaan normaalisti.
Tai sitten niistä tehdään laulu, mikä sopii paremmin sinne.
Samoja periaatteita sovelletaan eri kulttuureihin.
Joskus ihmiset ajattelevat: "Vau, mitä olette heittäneet kasaan!"
Mutta ohjelma ei synny tuosta vain. Se vaatii todella paljon valmistelua.
Lauantaina on sisäpyhäkoulumme, -
joten perjantai-iltana harjoittelemme pitkän katupyhäkouluviikon jälkeen.
Käymme läpi raamattuopetusta, -
näyttelemisen, musiikin ja puvut ja lavasteet.
Opettajan täytyy käydä esitys läpi useita kertoja varmistaakseen, -
että esiintyjät osaavat sen eivätkä harhaile ympäriinsä.
Ilta on hyvä, jos lopetamme puoliltaöin.
Mutta joskus on vain pakko jatkaa myöhempään.
Evankeliumia julistettaessa ei sovi ajatella: -
"Tuo olisi pitänyt tehdä paremmin." Ei. Sen pitää sujua aina.
Lapsille se on viikon ainoa kerta, kun he seuraavat tuon opetuksen.
Joten sen pitää sujua alusta asti.
Ja tämä puoli tulee harjoittelusta kulissien takana.
Kun lapset ymmärtävät opetuksen, ja ottavat sen käyttöönsä, -
näkee, että kaikki oli sen arvoista.
Koska siksi teemme, mitä teemme.
Näkymme täällä New Yorkissa ja ympäri maailmaa on aina ollut sama.
Metro World Child ― välittäen toivoa, rakentaen tulevaisuuksia.
Tämä oli näky, kun muutin tänne kaikki nuo vuodet sitten.
Paikka oli yksi Yhdysvaltain kovimmista osista.
Hallitus, poliisi, koululaitos -
ja uskonnollinen järjestelmä olivat luopuneet toivosta.
Heistä nuo lapset olivat toivottomia.
Sanoin: eivät he ole toivottomia. Heiltä vain puuttuu toivo.
Siinä on suuri ero. Jeesus tuo toivon.
Olin ainoa valkoihoinen, joka asui näillä seuduilla.
Muita valkoisia ei ollut. Maksoin siitä kalliisti.
Minua on puukotettu kahdesti Olen saanut kolme aivotärähdystä.
Nenäni on murtunut kahdesti. Kylkiluita on murtunut...
Katutappelussa minua on ammuttu kasvoihin.
Maksoin erittäin korkean hinnan. Mutta minä jäin.
Vaikka menetimme rakennukset -
ja meidän piti lopettaa pyhäkoulu lähes vuodeksi.
Henkilökunta lähti. Minä jäin. Rahantulo loppui. Mutta minä jäin.
Jos olisin elänyt tunteella, olisin lähtenyt kauan sitten.
Neljän kuukauden harjoittelu on tiivis.
New Yorkiin muuttaminen voi olla kulttuurishokki.
Vieraassa ympäristössä, -
vieraiden ihmisten kanssa kadulle meno voi olla vaikeaa.
Joskus ihmiset eivät sopeudu ja päätyvät lähtemään.
On myös niitä, jotka pääsevät kovien aikojen läpi -
ja ylittävät mukavuusvyöhykkeensä.
Heidän elämänsä ei enää koskaan palaa ennalleen.
Saavuin tietämättä tarkkaan, mihin olin tulossa.
Ihmisiä oli kaikkialta maailmasta. Oli monia eri kulttuureja ja kieliä.
Tulen pienemmästä osavaltiosta, joten olin vähän hukassa.
Mutta kun pääsin sisään työhön ja kaikkeen, mitä Metro tarjoaa, -
se muutti minua. Minä muutuin.
Opin, miten kirjoittaa opetuksia ja saarnata, esiintyä ja -
osoittaa rakkautta lapsille.
Omaksuin minulle vieraan kulttuurin.
Vähitellen tilanne helpotti. Pääsin lähemmäs lapsia.
Aina vierailuilla, kun koputan oville, lapset juoksevat halaamaan minua.
Se vaikuttaa ja muuttaa ihmistä.
Olen nähnyt ihmisten tulevan tänne viikoksi Bootcampiin.
Se on vaikuttanut heihin niin paljon, että he ovat halunneet palata tänne.
He voivat tulla neljän kuukauden harjoitteluun.
Vielä sen jälkeenkin jotkut ovat tulleet henkilökuntaan.
Suojatun elämän sijaan he elävät selviytyäkseen.
He eivät tiedä, mitä tapahtuu seuraavaksi:
onko heillä ruokaa pöydässä -
tai riistetäänkö heiltä henki.
Ajattelutapa, johon täällä kasvetaan, on selviytyminen.
He tietävät saman, mitä minä tiesin: -
kotiväkivalta, alkoholi, huumeet, prostituutiota.
Näin minut kasvatettiin, kunnes eräs mies -
laittoi minut paikkaan, jossa kohtasin Pelastajan.
Suurin syy, miksi olen täällä, on se, -
että 5-vuotiaana koululaisena sain kutsun pyhäkoulun.
Tulin sinne joka ikinen viikko.
Eräänä lauantaina nukuin pommiin enkä ehtinyt pyhäkoulubussiin.
Minulle tuohon aikaan se oli maailmanloppu.
Ehkä puoli tuntia tai 45 minuuttia myöhemmin -
alueesta vastaava työntekijä -
haki minut omalla autollaan pyhäkouluun.
Minä, ainoana, olin hänelle tärkeä.
Tuona hetkenä Jumala istutti minuun siemenen,-
ja alkoi todella tehdä työtä minussa.
Kasvaessani tiesin, että minun pitää tavoittaa ympäristöäni samalla tavalla.
Katupyhäkoulussa opetamme, että selviytyäkseen tarvitsee Jeesusta.
Jumalan sana auttaa tekemään oikeita päätöksiä.
Kyse on Jumalan Sanassa elämisestä, tässä ilmapiirissä ja ympäristössä.
Kyse on Jumalan Sanan avulla selviytymisestä, ei katujen tavalla.
Se ohjaa parempiin päätöksiin ja oikeisiin valintoihin.
Ei tarvitse olla kuten muut menestyäkseen.
Elämä Hänessä on kaikki, mitä tarvitset.
Tämä on lapsityötä, mutta jokaisella henkilökunnasta on -
suhde vanhempiin, isovanhempiin ja naapurustoon.
Heistä tulee perheemme.
Voin kertoa, että alueeni teinit ovat osa perhettäni.
Tätä ei voi tehdä ilman Jumalan voimaa ja sitoutumista.
Työ ei ole helppoa. Tunteja tulee jopa 90 viikossa.
Olemme paljon liikenteessä.
Haemme lapsia, jotka eivät aina ole kiitollisia.
Silloin miettii: miksi teen tätä? Mutta kyse onkin sitoumuksesta.
Minulle tämä on vähän helpompaa, koska olen kotoisin täältä.
Tiedän, että on oltava sitoutunut, koska kaduilla ei opi sitä.
Työtä ei ohjaa tunne vaan sitoumus.
Ajan yhä omaa pyhäkoulubussiani täällä New Yorkissa.
Ihmisistä se on hyvin epätavallista, että suuren järjestön johtava pastori -
hakee köyhiä lapsia bussilla pyhäkouluun.
He eivät tunne minua.
Koska joka viikko, kun ajan bussia, -
tiedätkö, ketä haen?
Haen itseni.
Edelleen olen se lapsi, joka istui kadunkulmassa.
Siksi tämä on niin todellista. Siksi ajan yhä bussia.
Siksi aloitimme pyhäkoulut ympäri maailmaa.
Koska minä ymmärrän, mitä se on, -
kun ei ole ketään. Ymmärrän, miltä tuntuu, -
yrittää peitellä reikäisiä vaatteita.
Minä ymmärrän, millaista se on.
Ovet ovat avautumassa Etelä-Sudaniin, Nigeriaan, Etiopiaan.
Olipa kyseessä Etelä-Amerikka, Aasia, Keski-Amerikka, -
Karibia tai kaikki nämä paikat pitkin Afrikan mannerta, -
yksi ovi toisensa jälkeen näyttää avautuvan.
Nuoret miehet ja naiset sanovat: "Pastori Bill, kouluta ja opeta minua.
Puhu elämääni, tee minusta valmis, -
niin voimme mennä ja saavuttaa tämän sukupolven nyt."