NATTENS LJUD
När kvällen mörknar kan man klart uppleva pulsen i New York.
Då dagsljuset förbyts i natt känns det rent fysiskt skrämmande.
Mirjam Mielikäinen packar resväskan hemma i Finland.
Hon är på väg att byta ut allt välbekant mot ett osäkert liv -
och ett stressigt frivilligarbete i New Yorks ökända förorter.
Mirjam har bott hela sitt liv i lilla Järvenpää -
som är känd som kompositören Jean Sibelius hemstad.
Järvenpää är omgiven av ren natur.
Man kan tryggt röra sig på gatorna även nattetid.
Mirjam är enda barnet i familjen.
Hon har alltid haft många goda vänner.
Flytten över havet innebär farväl av många kära människor.
Vid avskedsfesten igår var huset fullt av människor jag håller mycket av.
De älskar mig villkorslöst och bryr sig om mig och kommer -
på en vardagskväll, många direkt från jobbet och säkert mycket trötta -
och festar loss. Vi grät också tillsammans.
Jag förstår liksom att jag är på väg bort och -
lämnar bakom mig ett mycket kärt socialt nätverk.
Känslorna stormar och jag kan kanske inte ens -
ordentligt berätta vad det är jag upplever.
Flytten innebär att hon lämnar hem- landet för gott, i alla fall för en tid.
Två år är det som jag nu räknar med, så att jag ska överleva -
att det inte är slutgiltigt. Men jag har den attityden att om Gud om två år -
säger att min tjänst där inte är avslutad så blir jag kvar längre.
Men det får vi se.
I New York väntar världen största gatusöndagsskola på Mirjam.
Den av pastor Bill Wilson grundade Metro World Child har hållit -
söndagsskola i över 30 år runtomkring i storstaden.
I dag når man över hela världen nästan 100 000 barn i veckan.
Organisationens huvudkontor har alltid legat i Bushwick i Brooklyn.
Där finns också Mirjams nya hem.
Golvet är snett och taket bågnar -
och jag har möss som rumskamrater. Sådana är förhållandena jag lever i.
Man lär sig säkert mycket också av dem.
Arbetarna bor i anspråkslösa förhållanden -
som hjälper dem att bättre förstå barnen och familjerna i området.
I New York City finns det åtminstone en halv miljon barn som -
lever under fattigdomsgränsen.
Vi når 20 000 av de barnen.
Metro World Child arbetar i alla New Yorks fem stadsdelar: -
Manhattan, Staten Island, Bronx, Harlem och Brooklyn.
Vi predikar evangeliet från över 230 olika platser i staden varje vecka.
Metro World Childs framgång beror på teamens nära kontakt -
med människorna i omgivningen.
De gamla gula skolbussarna kör varje lördag ca 3000 barn -
till söndagsskolor inomhus och tillbaka hem.
Teamen kör flera gånger i veckan ut och håller gatusöndagsskolor.
Barnen inbjuds personligen till skolorna.
Teamen besöker också varje vecka hemmen i sitt område.
Hur har ett sådant arbete vuxit upp i en så hård stad som New York?
Bakgrunden är hjärtslitande, men sann.
Det var 1961, jag var 12 år gammal.
Min alkoholiserade mor kände att hon inte orkade längre.
Jag satt i gathörnet och hon såg på mig och sa: -
"Jag klarar inte detta längre. Vänta här!"
Jag såg min mor gå sin väg, för sista gången.
Jag satt där i gathörnet i tre dagar. Utan mat och vatten.
Hundratals människor gick eller körde förbi.
Men bara en stannade. Intressant. En.
Det kunde ha varit vem som helst, en pedofil, en gängmedlem.
Men det var en kristen. En kristen man, på väg hem från jobbet.
Hans egen son låg döende i leukemi.
Han hade all orsak att inte stanna. Men han valde att stanna.
Han klev ur bilen och gick över gatan till mig, där jag satt.
Han lade handen på min axel och ställde en fråga.
Tre ord. "Mår du bra?"
En liten pojke och en helt vanlig kristen man.
När jag var liten stammade jag svårt.
Jag försökte förklara att min mamma var borta och att jag var hungrig.
Han hämtade omedelbart sin fru, som gav mig mat och vatten.
Han ringde ett samtal och fem timmar, fem timmar efter -
den första kontakten i gathörnet satte han mig i en av kyrkans bilar -
som körde mig till ett söndagsskolläger.
Där hörde jag berättelsen om Jesus för första gången.
Mirjams bakgrund är helt annorlunda.
Hon är en människonära, barnkär och självständig ung kvinna -
och kommer från ett kärleksfullt hem.
Då en sådan ungdom väljer att flytta över havet till osäkra förhållanden -
först för att praktisera och senare för en längre tid -
brottas också föräldrarna med stora frågor.
Visst tänkte vi i början på att hon flyttar ut i världen för 4 månader -
från den lilla staden Järvenpää...
Och ensam, utan några bekanta eller kontakter...
Vi undrade förstås hur det skulle gå.
Mirjam satt här och jag satt där på soffan -
och Mirjam sa att hon skickat in sina papper -
och berättade lite om processen -
att hon blivit antagen och att hon reser till New York.
Mirjam satt så att hon inte såg att jag brast i gråt.
Hon frågade hur jag kände det.
Jag sa: "Fast jag älskar dig -
har jag inte rätt att säga 'nej'."
Herren har på ett förunderligt sätt lyft upp oss tillsammans och -
enskilt så att vi kan gör en sådan överlåtelse.
Allas liv står i Guds hand -
och ingen annan kan styra det, och borde inte heller -
vrida och vända på det, eller sätta hinder i vägen, utan bara låta gå.
Men inte har det varit lätt. Det har varit en kamp, även för mig.
I Finland uppskattas studier och karriär.
Många unga söker vinna pengar, underhållning, kärlek och vänner.
Mirjam är en helt vanlig ung kvinna, men hon har valt att föra hopp -
till barnen i New Yorks ghetton.
Den lättaste orsaken är att det kanske inte finns någon som älskar dem där.
Deras utgångsläge är sådant att ingen ger dem något som helst hopp.
Kanske ingen säger åt dem: "Du behöver inte sälja knark -
eller bli knarkare. Du behöver inte stjäla.
Du kan bli läkare, pilot, pastor, precis vad du vill."
Jag har fått så mycket kärlek i min hemförsamling och av mina närmaste
att jag bara kan åka dit till New York och öppna min famn -
och säga: "Gud älskar dig precis lika mycket som jag älskar dig just nu."
De har kanske inte hört det tidigare.
Killar se på flickorna och säg: "Vi kommer att vinna!"
Flickor, är ni redo att möta pojkarna?
Det här är vardagen för Metro World Child.
Tiotals frivilliga från olika länder gör så bra söndagsskola som de bara kan.
Och barnen kommer alltid tillbaka.
Yogi Bear söndagsskolor finns också i fem andra länder -
och fler blir de hela tiden.
Samma koncept fungerar i alla kulturer.
Barn är likadana överallt: de gillar att ha roligt, att tävla -
och att vara älskade. Att göra high-five och bli kramade.
Alla gensvarar på ett budskap som är klart, lätt att förstå -
och som gäller deras verkliga liv. Vi använder dessa principer överallt.
Vi anpassar dem enligt kultur.
Här är det en rap och hip-hop kultur, så vi har Bibelmannen du såg tidigare.
Han rappar och dansar, men det fungerar inte i Rumänien.
Där gör de ännu de viktigaste sakerna, men de rappar dem inte.
Där talar man normalt, eller sjunger en sång som passar den kulturen.
De använder sig av samma principer, men anpassar dem till kulturen.
I Finland arbetade Mirjam mycket med barnen i församlingen.
Det är förvånande vilka språk- kunskaper hon hade då hon -
för första gången kom till New York.
- Tack för den här lektionen. - Tack för den här lektionen!
Jag kom igenom studentexamens språkprov med darr på ribban.
Då jag inledde skrivningen av engelskan lade jag -
händerna på provet och sa till Gud att vill Han att jag ska bli student -
så måste jag bli godkänd i provet. Jag klarade det just och just.
Mina språkkunskaper var i det närmaste obefintliga.
Men jag beslöt... "Gud är mäktig och kan på riktigt använda -
även de gåvor vi inte har. Han kan ge oss dem."
Metro World Childs arbetare har långa och hektiska dagar.
De återvänder från sina distrikt då det mörknar, men -
speciellt fredagarna blir sena, då man övar inför lördagens söndagsskolor.
Ibland tror folk att vi bara snabbt sätter ihop något program.
Men så är det inte. Det kräver mycket förberedelser -
bakom kulisserna. På lördag har vi söndagsskola inomhus -
så vi övar på fredag kväll. De kommer in efter en lång vecka -
av trottoarsöndagsskolor. Vi går igenom bibellektionen -
teaterstycket, musiken, kläderna, scendekorationerna...
Lärarna måste gå igenom det flera gånger för att vara tydliga nog -
och inte bara svamla. Så jag tvingar dem att göra det flera gånger -
för alla delar av lektionen. Det har gått bra om vi åker hem tolv på natten.
Ibland övar vi till senare, för att vi måste.
Då man predikar evangeliet kan man inte tänka: -
"Oj, det borde jag gjort bättre!" Det måste lyckas varje gång.
Det är enda gången de får höra den lektionen på hela veckan.
Det måste alltså gå rätt från början.
Och det sker genom övningen bakom kulisserna.
Då man ser att barnen förstått och tillämpar lektionen i sitt liv -
då var det värt det. Det är därför vi är här och gör det vi gör.
Vår vision, i New York City och världen, har alltid varit den samma.
Därför kallar vi den Metro World Child. Vi ger hopp och bygger framtiden.
Det var den vision jag hade då jag flyttade hit för så många år sedan.
Till en av de tuffaste ställena i USA.
Regeringen, polisen, skolan och det religiösa systemet hade gett upp.
De kallade barnen hopplösa.
Jag sa att de inte var hopplösa, de bara inte hade något hopp.
Och det är en stor skillnad. Jesus ger hopp.
Det var detta som fick Bill Wilson att flytta till Bushwick.
Arbetets början för över 30 år sedan gick allt annat än smärtfritt.
Jag var den enda vita personen häromkring.
Det fanns inga vita personer här, och jag betalade dyrt för det.
Jag har knivhuggits två gånger, haft tre hjärnskakningar -
näsan krossad två gånger, revben av, -
käken krossad, kastats ner från ett hus -
skjuten i ansiktet... Jag har betalat ett högt pris.
Men jag stannade. Även när vi förlorade byggnaderna -
och vi måste avbryta söndagsskolan i nästan ett års tid.
Personalen gick, jag stannade.
Pengarna tog slut, men jag stannade.
Om jag levt på känslor hade jag försvunnit för länge sedan.
Metro World Child har 120 heltidsanställda arbetare.
Varje vår och höst får de sällskap av upp till 50 praktikanter.
Den fyra månader långa praktiktiden är intensiv. Det lite som missionärsliv.
Att komma till New York City kan innebära en kulturchock.
Det kan vara tungt att vara i en helt ny miljö med okända människor -
och att gå ut på främmande gator.
Somliga klarar det inte så bra och de ger sig av.
Så finns det de som klarar de svåra tiderna -
och kliver ur sin bekvämlighetszon. Deras liv blir aldrig mer som förut.
Så gick det för Jessica som tränade vid Metro World Child våren 2013.
Då jag anlände visste jag inte vad jag gett mig in på.
Folk från hela världen, så många olika kulturer och språk -
och jag kommer från en liten stat.
Jag var lite konfunderad, men sedan kom jag in i allt Metro erbjuder -
blev jag förändrad. Jag lärde mig göra upp lektioner, predika, -
att uppträda utan att vara rädd, att älska barnen, -
omfatta en annorlunda kultur som jag inte var van vid -
att stanna upp och lära känna barnen på djupet.
Alltid då jag går ut på besök och barnen kommer ut och kramar mig...
Sådan upplevelser förändrar dig.
Jessica jobbar nu med Bootcamp- programmet (träningsläger).
Där kan vem som helst under en vecka uppleva vad Metro innebär.
Gästerna ser söndagsskolorna inomhus och på gatorna -
gör hembesök, deltar i träningen och personalens veckomöte.
Många blir djupt berörda av vad de ser.
En del blir sponsorer, andra återvänder som personal.
Jag har sett folk komma hit och offra en vecka av sitt liv -
och älska det och bli så berörda att de vill komma tillbaka -
och genomgå 4 månaders träning -
och efter det har jag sett dem bli personal på heltid.
Vad är sanningen om New York?
De flesta känner till staden genom filmer.
Turisterna besöker Times Square och klättrar upp i Empire State Building.
De förevigar Frihetsgudinnan och åker i gula taxin längs Broadway.
Verkligheten för barnen i Harlem, Bronx eller Brooklyn är annorlunda.
De lever inte skyddade, utan för att överleva.
De vet inte vad som kan ske följande ögonblick.
De vet inte om de kommer att ha mat för dagen, de vet inte -
om de kommer att dödas när som helst.
Så inställningen här, som vi växte upp med, är överlevnad.
Folk blir skjutna, de dör, droger finns överallt.
De är medvetna om det och vet så mycket mer än jag.
Det gör ont att de vet och ser hela tiden så mycket mer än jag -
någonsin skulle vilja se. De är på sin vakt, och härdar sig själva -
så att ingenting kan få dem ur balans.
Allt de känner till, som jag kände till, är våld i hemmet, alkohol -
droger, prostitution. Det var i det jag växte upp, ända tills en man -
förde mig till en plats där jag fick möta Frälsaren.
Inte heller ledaren för gatusöndagsskolorna, Willie Perez -
skulle inneha sin uppgift utan en avgörande händelse i barndomen.
Största orsaken till att jag är här -
är att då jag var 5 år delade någon ut reklamblad i min skola -
och inbjöd mig till söndagsskola.
Jag gick till söndagsskolan varje vecka, och en lördag -
försov jag mig och missade söndagsskolbussen.
På den tiden kändes det för mig som världens undergång.
Men kanske en halv timme senare kom kvinnan som hade ansvar -
för det området och hämtade mig med sin egen bil och körde mig till skolan.
Jag betydde något för henne.
Jag vet att det var det ögonblicket Gud verkligen började verka i mig.
När jag blev äldre visste jag att jag bör nå mitt grannskap på samma sätt.
I trottoarskolorna undervisar vi att för att överleva behöver man Jesus.
Du behöver Guds Ord för att kunna fatta rätta beslut.
Det gäller inte att överleva, utan att leva av Guds Ord i denna miljö.
Att överleva, inte som på gatan, utan av Guds Ord.
Att låta det hjälpa till att fatta rätt val och beslut.
Man behöver inte vara som alla andra för att ha framgång.
Allt du behöver är Gud, Hans Ord och att leva av Honom.
Mirjam hör till team 19, som har söndagsskolor på gatorna -
på norra Manhattan, Washington Heights.
Där bor mest folk från Sydamerika som talar spanska.
Området verkar ganska städat, men samma problem finns under ytan.
Mirjam är entusiastisk över sitt arbete i Washington Heights.
Jag ville till Bronx eller Harlem, nu är jag där mittemellan.
Det var en trevlig överraskning, jag visste inte ens att vi kunde vara där.
Jobbet på det nya området är både intressant och utmanande.
Jag funderar ofta på vem som kommer emot.
Någon som är glad eller snäsig, som tror jag är katolik eller försäljare.
Ofta står det på dörren: "Vi är lyckligt katolska och byter inte religion."
Ibland knackar man på, dörren öppnas och stängs.
Man tar kanske ett reklamblad. Vår uppgift är att skapa kontakter.
Genom att jag känner folk talar mitt liv till dem.
Där bor en mormor, hennes fyra barn, varav två har två barn.
Strax efter sin ankomst förstod Mirjam att två år kanske inte räcker för henne.
I värsta fall skulle hon resa just som hon vunnit grannskapets förtroende.
Därför blir en del av personalen kvar i Metro World Child i många år.
Detta är ett barnarbete, men alla i personalen har en relation -
med barnen, föräldrarna, morföräldrarna, folk i grannskapet -
och de blir vår familj. De tonåringar som kommer till mig är min familj.
Barnen och familjerna i Washington Heights har blivit viktiga för Mirjam.
Hon vill ge dessa människor så mycket av sin tid som möjligt.
Eftersom jobbet är krävande är det viktigt att ibland slappna av.
På sin fritid vilar Mirjam eller tar sig t.ex. till Manhattan.
Ibland vill man bort från den miljö där man hela tiden rör sig.
Till en ny plats, där man kanske inte tidigare varit .
Jag tycker också om Manhattan.
Men bäst tycker jag om den livsstil vi har. Det är liksom mitt hem.
Det stressande arbete tillåter inte alltför täta kontakter med Finland.
Mirjam har Skype kontakt med sina föräldrar varje vecka, -
med vännerna nu och då.
Livet går sin gilla gång, i New York liksom i Finland.
Man hinner inte tänka på saken, annat än kanske på flyget till Finland.
Det var spännande att fundera på om människorna förändrats -
om jag ändrats. Många hade börjat studera någon annanstans -
eller inte fått studieplats. Väldigt många har börjat sällskapa.
Alla har gått vidare med sina liv.
Då Mirjam reste iväg från Finland låg hennes framtid öppen.
I New York har Mirjam funnit sin plats och sina vingar.
Jag tycker mycket om att bo i New York, men visst är det ju -
en stor förändring. Mamma är inte längre så nära som hon fått vara.
Ofta måste jag fortfarande fråga råd av henne över Skype.
Det är en stor förändring att bli självständig i New York.
Jag har på sätt och viss offrat en normal 20-årings liv -
till det som jag verkligen njuter av -
men det pågår dygnet runt -
med alla de förväntningar det innebär.
Jag beundrar mitt barn att hon inte egoistiskt -
behåller den kärlek hon fått utan hon delar med sig av den.
Mirjam njuter säkert av att se hur barnen suger i sig den famn och -
kärlek hon kan ge dem, genom rent fysisk kontakt då hon tar dem i knäet -
och kramar dem hårt.
Det temperament hon har av naturen -
passar egentligen bättre där än här i Finland.
Då de små armarna håller om halsen på Mirjam -
och hon får säga: "Jesus älskar dig.
Jag älskar dig." Det är det läkemedel som botar.
Ingen kan göra detta förutom i Guds kraft -
eller hänge sig åt det, för det är inte det lättaste.
Det är 90 timmar i veckan, att köra i trafiken och -
plocka upp barn som ibland är otacksamma.
"Varför gör jag detta? Det är vansinnigt. Jag slutar."
Men det är ditt fasta beslut. Det är lite lättare för mig, jag är hemma här.
Jag vet att man måste vara övertygad, det lär man sig inte på gatorna.
Inte heller integritet eller karaktär. Så det är inte känslor utan beslut.
Jag kör ännu min egen söndagsskolbuss här i New York.
Folk tycker det är mycket ovanligt.
Att en ledande pastor i en stor organisation plockar upp fattiga barn -
med en söndagsskolbuss. Men de känner mig inte.
För varje vecka, då jag kör bussen, vem är det jag plockar upp?
Jag plockar upp mig själv.
Ännu i dag är jag pojken som satt i gathörnet.
Det är därför detta är så verkligt. Därför kör jag ännu bussen.
Därför startar vi dessa söndagsskolor över hela världen.
För jag förstår hur det är att inte ha någon.
Jag förstår hur det är att ha hål i kläderna och försöka skyla dem.
Jag förstår hur det är.
Metro world Child lever i en intressant tid som organisation.
Dörrarna öppnas till Sydsudan, Nigeria, Etiopien.
Vare sig det gäller Latinamerika, Asien, Centralamerika, -
Karibien eller alla dessa platser på den afrikanska kontinenten -
verkar dörr efter dörr öppnas.
Unga män och kvinnor säger: "Pastor Bill, träna mig, undervisa mig.
Tala in i mitt liv, gör mig redo så att vi kan gå och nå vår generation nu."
Också Mirjams två år i New York verkar bli en längre tid.
Hon utbildas till teamledare.
Nattens ljud kan vara skrämmande, men Han som kallade -
den unga kvinnan hit, är trofast.
Översättning: Himlen TV7
Gud tillhör äran. Bill Wilson