ÖÖ HÄÄLED
Õhtu hämardudes hakkab New York kui teises rütmis lööma -
päevast saab kui öö
ja see on lausa füüsiliselt hirmuäratav.
Mirjamil on käsil kohvrite pakkimine oma kodumaal Soomes.
Ta on peagi vahetamas tuttava ja turvalise keskkonna
ebakindluse ja kiire vabatahtliku töö vastu
New Yorgi kõige raskemates piirkondades.
Mirjam on elanud kogu oma elu väikeses Järvenpää linnas,
mida tuntakse kuulsa helilooja Jean Sibeliuse kodulinnana.
Järvenpääd ümbritseb puhas loodus ja tänavatel on turvaline liikuda,
seda isegi öisel ajal.
Mirjam on oma pere ainus laps, kuid tal on olnud palju häid sõpru.
Ookeani taha kolimine tähendab hüvastijättu suure rahvahulgaga.
Sel hüvastijätupeol jõudis mulle alles kohale,
et tuba oli täis mulle tõeliselt kalleid inimesi,
kes tõesti hoolivad minust ja armastavad mind tingimusteta.
Nii mitmedki neist tulid otse töölt, olles kindlasti väsinud,
kuid nad siiski tulid ja tähistasid koos minuga.
Eks nii mitmedki peatäied on juba maha nutetud
ja eilegi sai pisaraid valatud.
Lihtsalt see teadmine, et olen tõesti minemas,
jättes maha minu jaoks väga kalli suhtlusvõrgustiku.
Nii et tunded liiguvad seinast seina ja neid on raske isegi seletada,
et mida täpselt ma kõik tunnen.
New Yorki kolimine tähendab koduse pesapaiga mahajätmist.
Vähemalt mõneks ajaks.
Hetkel on plaanis minna 2 aastaks,
nii et mõte sellest, et see pole igaveseks,
annab jõudu lahkumisega toime tulla.
Samas aga, kui Jumal ütleb 2 aasta pärast,
et mu töö pole veel tehtud ja Ta pole minuga lõpetanud,
siis ma jään sinna ka kauemaks.
Kuid eks siis elu näita.
Mirjami kutsus New Yorki maailma suurim tänava pühapäevakool.
Pastor Bill Wilsoni poolt rajatud Metro World Child
on pidanud New Yorgis tänava pühapäevakoole üle 30 aasta.
Ühes ülemaailmse tegevusega
jõutakse nädalas vähemalt 100 000 lapseni.
Organisatsiooni peakontor on alati asunud Brooklyn'is, NY's,
kus saab olema ka Mirjami uus kodu.
Sealsed põrandad on veidi kiivas, katused lasevad läbi
ja hiiredki jooksevad ringi.
Nii et olukorrad, millega peab alles harjuma,
kuid küllap see ka õpetab nii mõndagi.
Töötegijad elavad väga tagasihoidlikes tingimustes,
et mõista paremini neid ümbritsevaid lapsi ja peresid.
Tean New Yorgi kohta seda,
et seal on vähemalt pool miljonit last, kes elavad alla suhtelist vaesuspiiri.
Meie jõuame u 20 000 lapseni neist.
Me tegutseme kõigis viies New Yorgi linnaosas:
Manhattanil, Staten Island'il, Bronx'is, Harlem'is ja Brooklyn'is.
Meil on kogu linna peale 250 tegevuspunkti,
kus me iga nädal kuulutame evangeeliumi.
Organisatsiooni edu saladuseks on lähedane suhe kohalike inimestega.
Vanad kollased koolibussid viivad igal laupäeval u 3000 last
pühapäevakooli ja tagasi.
Nädala sees sõidavad meeskonnad mööda New Yorki
ja peavad eripaigus tänava pühapäevakoole.
Igat last kutsutakse isiklikult
ja nädala sees külastatakse ka erinevaid kodusid.
Kuidas taoline töö saab üldse olla edukas
sellises kõvas paigas nagu New York?
See on hämmastav, aga samas tõsi lugu.
Olin 1961 aastal 12-aastane
ja mul oli alkohoolikust ema, kes ei saanud iseendagagi hakkama.
Nii et kord tänavanurgal istudes ta vaatas mu poole ja ütles:
"Ma ei jaksa enam nii! Ole siin ja oota!"
See oli hetk, mil' nägin oma ema viimast korda.
Istusin seal tänavanurgal 3 päeva - söömata ja joomata.
Sajad inimesed käisid ja sõitsid minust mööda,
aga ainult üks neist peatus.
Kas pole huvitav? Vaid üks inimene.
See oleks võinud olla kes iganes - pedofiil, mõne gängi liige...
Aga see oli kristlane.
Üks kristlasest mees, kes oli teel töölt koju.
Ta oma poeg oli haiglas suremas leukeemiasse,
nii et tal oli 100 põhjust, miks mitte peatuda mu juures.
Aga ta otsustas peatuda.
Ta tuli oma autost välja, kõndis üle tee mu juurde,
pani oma käe ümber mu õla ja küsis mu käest vaid ühe küsimuse.
4 sõna - "On sinuga kõik korras?"
Seal me olime - üks väike poiss ja tavaline kristlasest mees.
Mul oli väiksena hästi suur kokutamise häire,
nii et püüdsin talle kuidagi selgeks teha, et mu ema on läin'd ja ma olen näljane.
Ta kutsus koheselt oma naise, kes tõi mulle süüa ja juua.
Seejärel aga helistas kuhugi
ning 5h peale meie esimest kohtumist pani ta mu kiriku bussi peale,
mis viis mind pühapäevakooli laagrisse,
kus ma kuulsin elu esimest korda Jeesusest.
Mirjami taust on hoopis teistsugune.
Ta on inimeste inimene, armastab lapsi ja on hästi iseseisev,
kelle elust pole kunagi puudunud kodusoojus ja armastus.
Kui selline noor otsustab kolida ookeani taha
ebakindlasse elukeskkonda -
algul praktika mõttes ja hiljem juba pikemaks ajaks,
paneb see vanemadki raskesse seisu.
Eks algul oli mõte minna vaid 4 kuuks sinna suurlinna
siit väikesest Järvenpääst.
Tal polnud seal ju ühtki tuttavat ega mingeid kontakte,
nii et eks väike hirm oli ikka, et mis sellest kõik saab.
Mirjam istus tooli peal ja mina diivanil,
kui ta teatas mulle,
et on saatnud oma paberid sinna ja kuidas kogu see protsess käib.
Ütles ka, et on saanud positiivse vastuse
ja lähebki New Yorki.
Õnneks ta ei näinud mu nägu ja seda, kuidas nutsin.
Mirjam küsis, kuidas ma kogu loo suhtes tunnen,
mispeale ütlesin, et kuigi ma armastan teda,
pole mul õigust teda keelata.
Ütlesin, et Jumal on hoidnud meid nii üheskoos kui ka eraldi,
mistõttu on aeg lasta sul minna.
Kuna iga inimese elu on Jumala käes,
pole kõrvaseisjatel väga õigust sekkuda
või hakata "käsi väänama" ning kaikaid kodaratesse loopima.
Sa lihtsalt pead laskma minna.
Kindlasti mitte pole see kerge
ja toob kaasa seesmisi võitlusi ka vanematele.
Soomes peetakse tähtsaks õpinguid ja karjääri tegemist.
Paljud noored otsivad majanduslikku heaolu,
meelelahutust, armastust ja sõprussuhteid.
Mirjam on samuti tavaline noor,
kuid tema on otsustanud viia lootust New Yorgi geto lastele.
See kõige peamisem põhjus on see,
et neil ei pruugi olla kedagi, kes neid armastaks.
Paljude laste taustad on nii hullud ja neil pole mingit lootust.
Neil pole kedagi, kes ütleks,
et sa ei pea hakkama müüma uimasteid
või sinust ei pea saama narkomaani.
Sa ei pea minema vargile,
vaid sinust võib saada arst, lendur, pastor või kes iganes.
Olen ise kogenud nii palju armastust oma pere, koguduse
ja lähedaste poolt,
et võin minna küll sinna New Yorki ja kallistada ning hoida neid lapsi.
Öelda neile, et Jumal armastab neid täpselt samal moel
kui mina neid seal tänaval.
Nad ei ole sellest ehk kunagi kuulnud.
Poisid, vaadake tüdrukute poole ja öelge: "Me võidame selle mängu!"
Neiukesed, olete te valmis poistele tuule alla tegema?
See on MWC organisatsiooni tavaline argipäev.
Kümned vabatahtlikud eri-maadest
viivad läbi pühapäevakoole nii hästi kui vähegi oskavad
ja lapsed tulevad sinna ikka ja jälle tagasi.
Lisaks New Yorgile peetakse taolisi pühapäevakoole
ka viiel teisel maal ja nende arv kasvab pidevalt.
Kõigi rahvaste seas kasutatakse sama kontseptsiooni.
Lapsed on kõikjal ühesugused - neile meeldib mängida ja lõbutseda.
Neile meeldib olla armastatud,
ehk siis palju patsu löömist ja kallistusi.
Iga laps reageerib sõnumile, mis on selge, mida on kerge mõista
ja mis puudutab otseselt nende elu.
Nii et me rakendame lihtsalt printsiipe, mis on kasutatavad kõikjal.
Muudatused lähtuvad vaid kultuurilistest erinevustest.
Näiteks siin on meil rohkem räppi ja hip-hop'i taust,
nii et meil on Piibli-mees, kes teeb räppi, laulab ja tantsib.
Rumeenias ei toimiks see üldse,
nii et nad rakendavad seal küll põhiprintsiipe,
kuid räpi asemel laulavad tavalisi, sellele kultuurile vastavaid laule.
Nii et samad printsiibid, aga kohaldatuna vastavale kultuurile.
Soomes elades tegi Mirjam koguduses palju lastetööd.
Seda hämmastavam oli see,
et New Yorki tööle asudes nõustus ta täiesti teise keelekeskkonnaga.
See oli ikka totaalselt teistmoodi kõik.
Keeletesti tegema hakates panin käed testi peale ja ütlesin:
"Jumal, kui tahad, et minust üliõpilane saaks,
pean selle testi raudselt ära tegema."
Ja ma tegin ka, kuigi täiega nibin-nabin.
Mu keeleoskus oli ikka suht nadi, kuid mõtlesin endamisi,
et Jumal on piisavalt vägev,
et kasutada ka neid ande, mida meil pole, aga Tema saaba anda.
MWC töötegijatel on pikad ja sisutihedad päevad.
Nad jõuavad tagasi juba õhtupimedas,
kuid näiteks reede õhtuti läheb veel poole ööni,
et harjutada laupäevaseks pühapäevakooliks.
Vahel inimesed tulevad ja arvavad, et meil käib see lugu väga lihtsalt,
kuid tegelikult pole see üldse nii.
Kogu lugu nõuab ikka väga palju ettevalmistust.
Nii et ettevalmistused laupäevaseks pühapäevakooliks
käivad reede õhtuti-öösiti,
kui vabatahtlikel on juba pikk nädal tänava pühapäevakoole selja taga.
Kogu piiblitund käiakse üheskoos läbi.
Kui muusika osas miski ei klapi, tuleb leida uus muusikapala.
Valmis tuleb seada nii kostüümid kui lava atribuutika.
Õpetaja peab mitmeid asju mitu korda üle kontrollima,
et kõigil oleks oma osa selge ja ei sahmitaks niisama.
Nii et iga osatäitja teeb oma osa mitmeid kordi läbi.
Kui hästi läheb, oleme omadega südaööks ühelpool,
aga vahel läheb ka kauem, sest kui on tarvis, siis on tarvis.
Evangeeliumi kuulutuses ei saa mõelda:
"Oh, seda oleks võinud paremini!"
Ei! See peab olema täiuslik iga kord,
sest paljude laste jaoks on see ainuke kord,
kui nad seda kuulevad ja näevad,
nii et see peab olema korrektne just siis ja praegu.
See kõik aga on võimalik vaid tänu pidevale harjutamisele.
Kui sa siis järgmine päev näed,
et lapsed sai kõigest räägitust aru ja nad rakendavad seda ka oma ellu,
siis ka mõistad, et see oli kogu seda vaeva väärt.
Ja see ongi see põhjus, miks oleme siin ja teeme seda, mida me teeme.
Meie nägemus nii New Yorgi kui kogu maailma suhtes
on alati olnud üks ja sama.
Seetõttu on ka me teenistuse nimi Metro Maailma Laps.
Tahame pakkuda kõigile võimalust ehitada oma elud üles.
See oli mu visioon, kui ma aastaid tagasi New Yorki kolisin.
Paika, mis on kogu Ameerika üks raskemaid ja karmimaid paiku.
Paika, mille nii valitsus, politsei kui ka kooli -ja ususüsteem on maha kandnud,
öeldes, et need lapsed on lootusetud.
Kuid mina ütlesin, et nad pole mitte lootusetud,
vaid neil lihtsalt puudub lootus.
Sellel on suur vahe!
Jeesus on see, kes toob lootuse!
Just see põhjus panigi Billi omal ajal siia kanti kolima.
Teenistuse alustamine 30 a tagasi oli kõike muud kui valutu.
Ma olin ainuke valgenahaline, kes siin kandis elas.
Siin polnud ühtegi teist valgenahalist.
Ma maksin selle eest kõrget hinda.
Mind on kaks korda pussitatud,
mul on olnud kolm peapõrutust
ja ei ühtki kohta, kus luud poleks olnud murtud.
Murtud ribid ja lõualuu, katuselt alla viskamine,
tänavakaklused, näkku tulistamine...
Ma olen maksnud väga kõrget hinda, aga olen siiski jäänud.
Me kaotasime mitmeid oma hooneid
ja pidime pühapäevakooli terveks aastaks kinni panema.
Ja kuigi meeskond lahkus, jäin mina siiski paigale.
Rahad said otsa, aga ma jäin.
Oleks ma elanud tunnete najal, oleks ma siit ammu juba jalga lasknud.
MWC'l on 120 täisajaga töötegijat.
Igal kevadel ja sügisel liitub nendega u 50 praktikanti.
Praktikaaeg on kahtlemata väga pingeline.
See on otsekui misjonäri elu
ja ainuüksi juba New Yorki tulek võib osutuda suureks kultuurišokiks.
See võib osutuda raskeks
elada täiesti teises keskkonnas inimestega, keda sa ei tunne
ning käia tänavatel, kus sa kedagi-midagi ei tunne.
Nii et on inimesi, kes ei saa sellega väga hästi hakkama
ja lahkuvad me juurest.
Kuid siis on jälle neid,
kes oma mugavustsoonist välja tulles lähevad neist raskustest läbi
ja pole iialgi enam endised.
Nii juhtus ka Jessicaga, kes oli 2013 a kevadel MWC's praktikal.
Ma tulin siia, teadmata täpselt, millesse end mässin.
Siin oli rahvast üle kogu maailma - nii palju erinevaid keeli ja kultuure.
Ma ise tulen väikesest osariigist,
nii et mõtlesin: "Mida ma küll siin teen?"
Kuid saades kaasatud kõigisse MWC tegevustesse,
muutis see mind täiega.
See õpetas mind tunde ette valmistama,
jutlustama ja hirmuta laval seisma;
see õpetas lastega lävima ning võtma omaks keskkond,
millega ma polnud harjunud.
Käisime väikelinnades ja õppisime lapsi tundma ka isiklikul tasandil.
Igakord, kui kuhugi külla läksin, tulid nad mu juurde ja kallistasid mind.
See tõesti teeb sinuga midagi ja muudab sind.
Jessica teenib kaasa Boot Camp programmis.
See annab praktilise võimaluse
kogeda kõiki MWC teenistusega seotud aspekte.
Käia nii sise -kui välis pühapäevakoolides,
külastada kodusid
ja osaleda iganädalasel meeskonna koosolekul.
Paljud saavad kõigest nähtust sügavalt puudutatud.
Osad hakkavad MWC'i toetajateks, teised lähevad tagasi oma kodupaika.
Meil on käinud siin inimesi,
kes on pühendanud ühe nädala oma elust, et olla kaasas me töös.
See aga on avaldanud nii suurt mõju neile,
et nad on tahtnud tulla jälle tagasi.
Nii et nad tulevad ja osalevad 4-kuulises praktikandi programmis,
kust siis mitmed liituvad ka juba alalise põhimeeskonnaga.
Milline on siis New Yorgi tõeline pale?
Enamus meist teavad seda linna vaid filmide põhjal.
Times Square'i ümbruses tiirutavad turistid,
kes külastavad ka kõrget Empire Street pilvelõhkujat.
Nad sõidavad mööda Vabadusesambast
ning liiguvad kollastes taksodes Broadway'l ringi.
Harlemi, Bronxi või Brooklyn'i laste tegelikkus
on aga kaugel sellest kuvandist.
Selle asemel, et kogeda elus kaitset, püüavad nad kuidagimoodi ellu jääda.
Nad ei tea, mis sünnib järgmisel hetkel või kust tuleb nende järgmine toidukord.
Nad ei tea,
kas nad enam järgmine hetk eluski on.
Nii et kõigi siin üleskasvanute ainus mõte on ellujäämine.
Öösel tuleb ette nii tulistamisi, surnuid inimesi kui uimastite tarbimist.
Lapsed teadvustavad seda kõike ja teavad palju enam kui mina teangi.
Ja see teeb ühest küljest haiget,
sest nad näevad pidevalt kõike sellist, mida ma ei tahaks isegi näha.
See kõik hoiab neid pidevalt valvel ja samas muudab ka karmimaks,
kus nad otsekui ei karda enam midagi.
Kõik, mida nad kogevad, on see, mida minagi kogesin:
kodune vägivald, alkohol, uimastid, prostitutsioon.
See on see, mille keskel ma ise üles kasvasin,
kuni üks mees tuli ja kinkis mu elule uue alguse.
Ka tänavate pühapäevakoolide juht Willie Perez ei osaleks selles töös,
kui poleks kogenud lapsepõlves midagi pöördelist.
See peamine põhjus, miks olen täna siin,
on selles, et kui olin u 5-aastane, jagas keegi me koolis flaiereid,
kutsudes mind pühapäevakooli.
Käisin seal igal laupäeval,
kuni ühel laupäeval magasin sisse ja jäin pühapäevakooli bussist maha.
Minu jaoks tähendas see maailma lõppu.
Kuid u 30-45 minutit hiljem tuli meie piirkonna eest vastutav naine
ja viis mind oma autoga pühapäevakooli kohale.
Ma läksin kellelegi korda, ma läksin sellele naisele korda
ja see oli just see hetk, kus Jumal istutas ühe seemne mu sisse.
Ta tõesti hakkas tööle mu elus
ja kui ma vanemaks sain, siis mõistsin,
et pean samal moel ulatuma kõigi oma piirkonna lasteni.
Tänava pühapäevakoolis on me peamine sõnum see,
et selleks, et ellu jääda, vajad sa Jeesust.
Sa vajad Jumala Sõna oma ellu, et langetada õigeid otsuseid.
Sest küsimus pole vaid ellujäämises,
vaid Jumala Sõna järgi elamises ja selle õhkkonnas viibimises.
Ehk siis ellujäämine ei käi nii nagu tänavatel,
vaid Jumala Sõna abil õigete otsuste langetamise kaudu.
Sa ei pea olema selline nagu teised, et olla edukas ja omada head elu.
Kõik, mida sa vajad, on Jumal ja Tema Sõna
ning elu, mis selle järgi elatud.
Mirjam kuulub 19.meeskonda,
mis peab pühapäevakooli Põhja-Manhattani piirkonnas.
Seal piirkonnas elab palju Lõuna-Ameerikast kolinud inimesi,
kes räägivad valdavalt hispaania keelt.
Piirkond näeb küll üsna viisakas välja,
kuid sealsed probleemid on samad kui igal pool mujalgi.
Mirjam on vägagi innustunud oma tööst.
Ma tahtsin küll algul minna Bronxi või Harlemisse,
kuid nüüd olen otsekui nende kahe vahepeal.
See oli minu jaoks tore üllatus,
sest ma isegi ei teadnud, et võiks sinna minna.
Töö uues piirkonnas on ühtaegu huvitav kui väljakutsete rohke.
Eks ma ikka mõtlen, et kellega ma järgmisena kokku põrkan?
On see rõõmus või ebaviisakas inimene?
On see mõni katoliiklane,
kelle uksel ilutseb silt: "Õnnelikud katoliikluses"
ja kes ei taha meist midagi teada,
kuna kardetakse, et hakkame neid teise usku pöörama.
Vahel on ka nii, et koputuse peale avatakse uks,
võetakse me brožüür vastu ja pannakse kohe uks tagasi kinni.
Meie peamine ülesanne on luua siiski vaid suhteid
ja kuulutada oma elude kaudu nende eludesse.
Inimesed arvavad, et see on lihtne, aga see pole. See on raske töö.
Nii on.
Siin majas elab siis vanaema, tema neli last,
kellel kahel neist on kummalgi kaks last.
Üsna peagi peale New Yorki jõudmist, Mirjam mõistis,
et kahest aastast jääb vist tema jaoks väheks.
Sest see tähendaks lahkumist just siis, kui inimeste usaldus on võidetud.
See on ka põhjus, miks osa MWC'i liikmeid
jääb meeskonda aastateks.
See on küll lasteteenistus,
kuid samas on igal me meeskonnaliikmel suhe ka
laste vanemate, vanavanemate -ja naabruskonna rahvaga,
kellest kõik saab meie perekond.
Teismelised, kes minu juures käivad, on mulle kui perekond.
Washington Hights'i lapsed ja nende pered
on saanud Mirjami jaoks väga tähtsateks,
mistõttu ta tahab pühendada neile võimalikult palju aega.
Kuna tegu on palju nõudva tööga, tuleb vahel end ka tuulutada.
Oma vabadel päevadel Mirjam lihtsalt puhkab
või külastab Manhattanit.
Eks vahel taha ikka teise keskkonda kui see, kus iga päev viibid,
nii et tore on külastada uusi paiku ja kohti.
Ja kuigi mulle meeldib ka Manhattan väga,
meeldib mulle siiski kõige enam me endi eluviis, mis on hästi kodune.
Kiire elutempo ei võimalda väga tihket suhtlemist Soomega.
Mirjam suhtleb vanematega iganädalaselt,
sõpradega nii, kuidas juhtub.
Aja möödudes läheb elu edasi nii New Yorgis kui Soomeski.
Argipäeva toimetuste keskel ei jõua suurt palju kodu peale mõelda;
kui, siis ainult nii palju, et sõita koju puhkusele.
Ühtpidi on põnev mõelda, kas mu sõbrad on ehk muutunud?
Kas ma ise olen muutunud?
Paljud on läinud edasi õppima ja kolinud kodukandist ära.
On ka neid, kes ei saanud edasi või need, kes on astunud suhtesse.
Nii et selles mõttes on elu edasi läinud.
Soomest lahkudes oli maailm ja tulevik Mirjami ees valla.
Ta on leidnud New Yorgis oma koha ning saanud omale jalad jalla.
Elu New Yorgis on täiega lahe ja mulle väga meeldib siin.
Kuid eks tule ka ette aegu, kus tahaks väga midagi küsida
ja ema polegi lähedal.
Siis vaja jälle Skype'i teel suhelda ja küsida seda või toda.
Nii et see New Yorgis iseseisvaks saamine
on ikka olnud väga suur muutus.
Ma olen kui ühest küljest ohverdanud tavapärase 20 a noore inimese elu
millegi nimel, mida ma väga naudin.
Samas käib kogu elu ja tegevus ühe kindla rütmi järgi.
Imetlen oma tütre juures seda,
et ta ei hoia kõike elu jooksul saadud armastust vaid iseendale,
vaid jagab seda ka teistele.
Tundub, et Mirjam naudib seda, kui lapsed klammerduvad ta külge
ja ammutavad kõike temas peituvat armastust ja lähedust.
Seda siis läbi kallistuste ja sülle võtmise ning läbi kõige muu.
Ja ka tema temperament ning kogu olemus -
usun, et need sobivad isegi paremini sinna New Yorki, kui meile siia Soome.
See olukord, kus need väikesed käed põimuvad ümber Mirjami kaela
ja ta saab öelda lapsele:
"Jeesus armastab sind ja mina armastan sind."
See on see ravim, mis tervendab.
Ilma Jumala väe ja pühendumiseta pole vähimatki võimalust,
et keegi selle tööga toime tuleks.
See pole just kõige kergem töö.
Pikad tööpäevad, 90 h nädalas, pidev ringi sõitmine
ja lastega suhtlemine, kes mitte alati pole tänulikud.
Ja siis sa mõtled: "Miks ma seda kõike üldse teen?
See on ju täiega hullumeelne!"
Kuid seesmine pühendumine ei lase sul minna.
Minu jaoks on see veidi lihtsam, sest olen ise samast olukorrast pärit
ja tean, et pean pühenduma.
Tavaolukorras ei õpeta tänaval sulle keegi
pühendumisest, väärikusest ja õigest loomusest,
nii et küsimus pole tunnetes, vaid pühendumises.
Ma sõidan ikka veel ise oma pühapäevakooli bussi juhina.
Inimesed peavad seda kummaliseks,
et vanempastor ja nii suure organisatsiooni juht
sõidab ise ringi ja võtab vaeseid peale, et viia neid pühapäevakooli.
Kuid nad ei tunne mu südant.
Sest iga nädal, kui selle bussiga sõidan,
ma tean, kelle ma peale võtan.
Ma võtan peale iseenda.
Ikka veel, ka tänasel päeval, ma olen kui see väike poiss tookord,
kes istus seal tänavanurgal.
Seetõttu on see kõik nii ehe mu jaoks
ja seetõttu sõidan ma ikka veel oma bussiga.
See on põhjus, miks alustasime nende pühapäevakoolidega
üle maailma,
sest ma mõistan, mis tunne see on, kui sul pole kedagi;
kui su püksid on ribadeks ja sa püüad katta end.
Ma mõistan, mis tunne see on.
Metro World Child (Metro Maailma Laps)
elab huvitaval ajal praegu.
Meile avanevad uksed Lõuna-Sudaani, Nigeeriasse,
Etioopiasse.
Nii et olgu tegu Ladina-Ameerikaga, Aasiaga,
Kesk-Ameerikaga,
Kariibidega,
Aafrikaga...
Kõigis neis paigus avanevad uksed uste järel
ja noored mehed ning naised ütlevad: "Pastor Bill, õpeta ja koolita meid!
Kõnele me ellu ja sea meid valmis,
et me võiks minna ja jõuda tänapäeva põlvkonnani."
Ka Mirjami 2-aastasest seiklusest New Yorgis on kujunemas pikem aeg
ning teda tahetakse koolitada välja meeskonna juhiks.
Öö hääled võivad küll vahel olla hirmuäratavad,
kuid See, kes selle noore naise siia tõi, on ka ustav ta elu suhtes.
Tõlge: Anne-Ly Raukas