Heräsin leikkauksen jälkeen -
ja nyt minulla oli isot rinnat, vagina ja kaikki.
Mietin: "Mitähän tuli tehtyä?"
TRANZFORMED - Sovintoon oman kehon kanssa
Alussa Jumala loi ihmisen kuvakseen, mieheksi ja naiseksi.
Hän käski heidän lisääntyä yhdynnän avulla -
elinikäisessä liitossa toisen sukupuolen kanssa.
Syntiinlankeemus vaikutti sekä ihmiseen että luontoon.
Ihminen alkoi palvoa luotua Luojan sijasta.
Seurasi vihaa, sotia ja haureutta.
Ihmisen perimä rappeutui, sairaudet levisivät ja elinikä lyheni.
Vauvoja kuoli synnytykseen ja syntyi vammaisina.
Ihmiskunta kadotti tiedon Luojasta ja keksi omia myyttisiä jumalia.
Sukuelinten epämuodostumien selittämiseksi -
keksittiin jumalia, joilla oli samat piirteet.
Varhaisimpia intersukupuolisia jumalia oli "jumalten äiti" Kybele.
Häntä juhlittiin orgiamenoin Anatoliassa, Kreikassa ja Roomassa.
Kybeleä kuvaavia esineitä on löydetty Lähi-idän alueelta.
Myytin mukaan hänellä oli sekä miehen että naisen sukuelimet.
Tällaisia sanottiin hermafrodiiteiksi.
Myöhemmin runoilija Ovidius kirjoitti Hermafroditoksesta.
Hermes- ja Afrodite-jumalien pojan keho yhdistettiin nymfin kehoon.
Hänestä tuli androgyynisyyden symboli.
Taide kuvaa hänet naisena, jolla on miehen sukuelimet.
Tarun mukaan Kybelen ystävä Attis kastroi itsensä -
ryhtyäkseen tämän papiksi, galliksi.
Galleihin viitattiin kolmantena sukupuolena.
Kun kristinuskosta tuli 300-luvulla Rooman valtionuskonto, -
Augustinus kuvaili, kuinka gallit marssivat Karthagossa -
puuteroituina ja naismaisesti kävellen.
Juutalaisrabbit kirjoittivat kahdenlaisista intersukupuolisista.
"Tumtumien" sukupuoli oli epäselvä, koska sukuelimet olivat piilossa.
Androgyyneillä taas oli sekä miehen että naisen sukuelimet.
Näitä ei pidä sekoittaa eunukkeihin eli kastroituihin pappeihin.
Aiemmin intersukupuolisuus on liitetty hallitsevaan käytökseen.
Nykyisin intersukupuolisuus määritellään poikkeavuudeksi -
kromosomeissa, hormoneissa tai sukuelimissä.
Yleisin muoto on Klinefelterin oireyhtymä.
Siinä henkilöllä on kromosomit XXY normaalien XX tai XY sijasta.
Tästä seuraa kehityshäiriöitä, kuten hedelmättömyyttä.
Vaikka transaktivistit toisin väittävät, -
antiikin ajan rooleista poikkeavat olivat yleensä intersukupuolisia.
Intersukupuolisella tarkoitetaan henkilöä, -
jolla on jokin fysiologinen häiriö, -
jonka vuoksi keho ei vastaa normaalia miehen tai naisen kehoa.
Minulla on Klinefelterin syndrooma.
Se johtuu geeneistä, mutta ei periydy.
Intersukupuolisia on pieni vähemmistö, alle prosentti.
Heillä on poikkeavia kromosomiyhdistelmiä.
Joskus sukuelimet eivät ole selkeästi miehen tai naisen.
Tämä on fysiologinen ongelma, ei psykologinen.
Oireyhtymä vaivaa vain harvoja.
Klinefelterin syndroomassa voidaan puhua intersukupuolisuudesta.
Tiedän olevani mies, koska minulla on penis ja kivespussi.
En ole koskaan ajatellut olevani nainen.
Joskus nuorena kokeilin äidin meikkejä ja naisten vaatteita.
Tämä ei johtunut siitä, etten olisi kokenut itseäni pojaksi.
Silloin vain samaistuin enemmän äitiin.
Nykyisin tiedän olevani mies, -
mutta muiden miesten joukkoon on vaikea sopeutua.
Olen alkanut tottua intersukupuolisuuteen, -
mutta se ei tee minusta vähemmän miestä.
On tärkeää tunnistaa, -
että intersukupuolisuus on eri asia kuin transsukupuolisuus.
Transsukupuolisella henkilöllä -
on biologisesti normaali miehen tai naisen keho.
Psykologisesti hän kokee ristiriitaa mielensä ja kehonsa välillä.
Tämä on aivan eri asia kuin intersukupuolisuus, -
jossa epäselvyys on kehon biologiassa.
Inter- ja transsukupuolisuuden välinen ero on biologiassa.
Katsotaanpa transsukupuolisuuden määritelmää.
Transihminen on sateenvarjotermi niille, -
joiden identiteetti ei vastaa geneettistä sukupuolta.
Ilmiötä sanotaan sukupuolidysforiaksi.
Transihmisiin luetaan myös transvestiitit -
ja joskus virheellisesti intersukupuoliset.
Termi ei liity seksuaaliseen suuntautumiseen.
Transsukupuolinen on henkilö, -
joka on saanut lääketieteellistä apua sukupuolen muutokseen -
tai toivoisi hoitoa mutta ei jostain syystä saa sitä.
Transvestiitti pukeutuu toisen sukupuolen mukaisesti -
eroottista nautintoa saadakseen tai muista syistä.
Tämä ei sisällä ristiinpukeutumista poliittisista tai työsyistä.
Näin tekivät Jeanne d'Arc ja kuningatar Hatsepsut, -
joka pukeutui mieheksi hallitessaan Egyptiä 1500-luvulla eKr.
Drag-artistit pukeutuvat viihteen takia eri sukupuoleksi.
Osa on oikeita transvestiittejä.
Toiset taas, kuten Flip Wilson ja Tim Curry, -
haluavat vain naurattaa ihmisiä.
Jotkut tekevät pilaa vastakkaisesta sukupuolesta, -
jotkut taas hakevat huomiota.
Transihmisiä tutkittaessa ilmenee, -
että heillä on hyvin hauras identiteetti ja minäkäsitys.
Sukupuoli-identiteetti tarkoittaa ihmisen kokemusta sukupuolestaan -
tai sen ilmaisemista.
Yksinkertaisesti sanottuna: miltä hänestä tuntuu?
Kokeeko hän itsensä mieheksi vai naiseksi?
Termi on otettu käyttöön, -
koska on ihmisiä, jotka kokevat ristiriitaa.
Heidän sisäinen kokemuksensa ei vastaa ulkoista sukupuolta.
Toistaiseksi ei ole löydetty geneettisiä tai biologisia syitä, -
jotka aiheuttaisivat transsukupuolisuutta.
Virallinen termi on sukupuolidysforia.
Sitä käyttävät keskustelun kaikki osapuolet.
Mielipiteet eroavat siinä, mikä aiheuttaa tämän tilan -
ja kuinka sitä tulisi hoitaa, jos ollenkaan.
Jos tunnustamme, että se aiheuttaa ihmiselle ahdistusta, -
kysymys kuuluu, miten tilanne ratkaistaan.
OSA 2: LAPSUUDESSA VAIKUTTAVAT TEKIJÄT
Sielunhoitotyössäni olen huomannut, -
että moni transsukupuolinen kamppailee identiteettinsä kanssa.
Monella on väärä kuva itsestään.
He ovat saattaneet kokea hylkäämistä.
Moni mies on tullut isänsä hylkäämäksi -
tai kokee isäsuhteensa muuten vaikeana.
Kaikki alkoi, kun olin nelivuotias.
Isoäitini tykkäsi jostain syystä pukea minut tytöksi.
Kun olin viisi, hän teki minulle pitkän sifonkimekon.
Hän piti minusta enemmän tyttönä.
Hän vahvisti tyttömäisyyttäni.
Totuin pukeutumaan tytöksi, koska sain arvostusta ja ihailua.
Isoäiti kehui aina, miten kauniilta näytin.
Poikana en kehuja saanut, vain tyttönä.
Nautin tästä huomiosta.
Parin vuoden päästä vein mekon kotiin.
Kun talo oli tyhjä, sain tilaisuuden pukeutua mekkoon -
ja kokea samoja tunteita kuin mummin luona.
Isäni kohteli äitiä huonosti ja puhui hänelle ilkeästi.
Näin, kuinka äitini murtui.
Päättelin, että naiset ovat heikkoja ja vihattavia, -
ja siksi isä kiusasi äitiä.
Seurasin äidin reaktioita, ja hän näytti olevan heikko.
Hän ei osannut puolustaa itseään tai vetää rajoja, koska pelkäsi.
Hän toimi kuin vihattu ihminen.
Päättelin, että jos olen äitini kaltainen ja äiti on tuollainen, -
en halua olla vihattu, heikko ja haavoittuva.
Ainoa vaihtoehto olisi olla mies.
Pikkuveljeni syntyi, kun olin seitsemän.
Häntä juhlittiin suuresti.
Kaikki isältä saamani huomio kohdistui nyt veljeen.
Mieleeni hiipi toinen valhe: poikia juhlitaan, tytöt syrjäytetään.
Saadakseni rakkautta minun oli siis oltava poika.
Viisivuotiaana huomasin olevani erilainen.
En välittänyt tyypillisistä poikien jutuista.
Naapurin pojat hakkasivat minua.
Tytöt taas tykkäsivät minusta ja viihtyivät kanssani.
He kielsivät poikia lyömästä minua.
Leikin siis enemmän tyttöjen kanssa.
Aloin ajatella, että tytöt ovat poikia parempia.
Ehkä minunkin kuului olla tyttö.
Tulinhan paremmin toimeen tyttöjen kanssa.
Kymmenvuotiaasta asti kasvoin kristityssä kodissa.
Oma kotini oli toisenlainen. Isä joi ja pahoinpiteli äitiä.
Äiti pakeni minun ja siskoni kanssa, kun olin seitsemän.
Muutimme tänne Los Angelesiin.
Koulussa oli rankkaa, koska olin tyttömäinen lapsi.
Minulla ei ollut miehen mallia.
Leikin vain tyttöjen kanssa.
Minua sanottiin homoksi. En tiennyt, mitä se tarkoitti.
Jouduin kysymään koulutovereiltani.
Peseydyin yhdessä siskoni kanssa.
Äiti varmisti, että puhdasta tuli.
Kerran sanoin isosiskolleni, että minusta tulee sellainen kuin hän.
Sisko vähän ihmetteli.
En tiedä, mistä se tuli, mutta halusin olla samanlainen.
Kasvoin ilman isää.
Isä pahoinpiteli äitiä, joten äiti jätti hänet.
Äitini kamppaili vakavan masennuksen kanssa.
Hän taisteli pitääkseen huolta minusta ja veljestäni.
Opimme tuntemaan isäämme lähinnä äidin kautta.
Näimme isän kuin äidin ja isoäidin silmillä.
He eivät pitäneet isästä, -
koska tämä oli väkivaltainen, kuin paholainen.
Isä ei kantanut vastuutaan minusta.
Hänen olisi kuulunut auttaa minua kasvamaan mieheksi.
Tämä aiheutti tunnetasolla uskomattoman syvän haavan.
Lapsena käyttäydyin enemmän tytön kuin muiden poikien tavoin.
Aloin samaistua naissukupuoleen.
Pukeuduin salaa kaapissa äidin vaatteisiin.
Välillä jäin kiinni ja minua rangaistiin, mutta jatkoin silti.
Kaikki alkoi parista vaatteesta ja paheni koko ajan.
Yritin näyttää naiselta, vaikka meikeistä en paljon tajunnut.
Äiti oli kuulemma usein sanonut, että olin ruma vauva.
Ajattelin siis, että minussa oli jotain vikaa.
Isäni toivoi aina poikaa.
Lopulta hän sai pojan, mutta arvaapa kuka syntyi ennen sitä?
Minä olin lapsista vähiten toivottu, koska olin tyttö.
Isäni oli yrittäjä, emmekä olleet kovin läheisiä.
Hänellä oli aina kiire, joten isä-poikasuhteelle ei jäänyt aikaa.
Äitikin työskenteli paljon, mutta oli enemmän läsnä.
Kun olin kaksivuotias, äiti kertoi toivoneensa tyttöä.
Hänellä oli jo kaksi poikaa.
Viisikymppisenä kysyin, oliko äiti todella sanonut näin.
Hän myönsi asian. En siis ollut vain kuvitellut sitä.
Äiti oli kuulemma myös sanonut olevansa iloinen, että olin poika.
Tätä en muistanut.
Isäni oli aina poissa.
Menin uskovien isovanhempien luo. Siellä oli turvallista.
Isä ei ikinä tunnustanut minua tai veljeäni.
Hän ei tukenut meitä rahallisesti.
En saanut rakkautta enkä hyväksyntää.
Tunsin aina itseni erilaiseksi.
En tiennyt miksi enkä osannut ilmaista sitä.
Tiesin vain olevani erilainen.
Ajattelin, että olen erilainen.
Olin enemmän poikamainen. Televisio vahvisti käsitystä.
Äidin mielestä en ollut tyypillinen japanilainen tyttö.
Minun täytyi siis olla poika, joten aloin pitää itseäni poikana.
En muista ikinä pitäneeni siitä, että olin tyttö.
Tiesin olevani poika vankina tytön ruumiissa.
Vanhempani pitivät tätä ohimenevänä vaiheena -
mutta minulle se oli pakkomielle.
Tahdoin saada miehen sukuelimet.
9-vuotiaana kuulin sukupuolenkorjausleikkauksista.
Siinä oli ratkaisu ongelmaani.
Päätin, että heti kun ikä ja rahat riittävät, -
minusta tulee mies ja elän onnellisena.
OSA III: HYVÄKSIKÄYTTÖ
Vein mekon kotiin, jotta voisin kokea samoja tunteita.
Vaikkei mummi ollut läsnä, ikään kuin kuulin hänen äänensä.
Kerran illallisella äiti kysyi, mikä mekko kaapissa roikkui.
Aloin hikoilla ja sanoin, että mummi teki sen minulle.
Selitin kaiken, mitä oli tapahtunut -
ja isäni alkoi hehkua kuin roomalainen kynttilä.
Isä oli poliisi, myyjä ja judotaituri, ei mikään pehmo.
Hän ei ollut kovin innostunut kuulemastaan.
En saanut enää käydä mummin luona.
Mummi oli vihainen minulle, koska olin paljastanut salaisuuden.
Tunsin, että jännitteet perheessä olivat minun syytäni.
Tässä vaiheessa tuntui, ettei kaikki ollut kunnossa.
Kun olin yksitoista, velipuoleni alkoi käyttää minua hyväkseen.
Tunsin, että se oli väärin, -
mutta uskoin valheeseen, että naiset ovat heikkoja.
Kasvoin epäterveellisessä ilmapiirissä.
Uskoin, että olisi parempi olla poika.
Minua pidettiin pojan näköisenä, ja naiseus oli huono vaihtoehto.
Isälläni oli teini-ikäinen adoptioveli.
Hän sai päähänsä, että olin vapaata riistaa.
Hän alkoi käyttää minua hyväkseen autotallin takana.
Nyt minulla oli isoäiti, mekko ja hyväksikäyttävä setä.
Tapasin isäni kymmenvuotiaana, kun hän vapautui vankilasta.
Uskoin, että nyt asiat muuttuisivat ja meillä olisi normaali suhde.
Isä suojelisi minua kaikelta.
Näin ei käynyt. Aina kun vierailin isän luona, -
hän asui jonkun vieraan naisen kanssa.
Isä odotti, että nainen kävi nukkumaan.
Sitten hän harrasti seksiä kanssani -
ja puhui minulle kuin naiselle.
Murrosiässä aloin myös meikata. Sain siten paljon huomiota.
Pojat eivät huolineet minua seuraansa, -
kunnes aloin juoda ja polttaa ruohoa 13-vuotiaana.
Kun pääsin yläasteelta 16-vuotiaana, -
kuljin pitkässä tukassa ja täydessä meikissä.
Mielestäni Jumalan olisi kuulunut luoda minut naiseksi.
Pyrin siis korjaamaan asian.
Isäni päätti puhua asiasta.
Hän kysyi, tuntuiko minusta oudolta, ja vastasin kyllä.
Isä jatkoi, että tämä oli normaali tapa osoittaa rakkautta pojalleen.
Olin vain jäänyt siitä paitsi, koska hän oli ollut poissa.
Tällaista sen kuuluikin olla. Aluksi se tuntuisi oudolta, -
mutta tottuisin siihen. Ja niin totuinkin.
Lapsena minua kohdeltiin kaltoin. Äiti oli henkisesti sairas.
Serkkuni käytti minua hyväkseen, -
ja partiopojat joukkoraiskasivat minut.
Aloin samaistua naisellisuuteen.
Minua pilkattiin, mutta päättelin, -
että naisellinen käytös toisi myös kaipaamaani hyväksyntää.
Ajattelin, että jos kertoisin hyväksikäytöstä, -
minua syytettäisiin ja olisin pulassa.
Pysyin siis vain hiljaa, kun rajani ylitettiin.
Varttuessani samaistuin yhä enemmän tyttöihin.
Kaikki ystäväni olivat tyttöjä.
Aloin pitää itseäni tyttönä -
ja nähdä pojat vastakkaisena sukupuolena, -
erilaisina kuin minä.
Kymmenvuotiaana pukeuduin kokonaan naisten vaatteisiin.
Isoveljeni sai minut kiinni, ja harmia seurasi.
Mutta tilanne paheni, kun setäni tutustutti minut pornoon.
Naiseksi pukeutumisesta tuli minulle seksuaalinen tyydytyskeino.
Yläasteaikana kävelin luokkatoverien kanssa kouluun.
Toinen sanoi: "Unohdin kirjani kotiin, haetaan se."
Pian minut oli sidottu ja yritettiin raiskata. Olin 13-vuotias.
Kun olin 9, isälläni oli yritys.
Eräs työntekijä oli meillä yötä.
Nukuin itse olohuoneessa -
ja yllätyksekseni heräsin alastoman miehen alta.
Hän sanoi, että jos kerron asiasta, minun käy kalpaten.
Kun olin 9, veljeni kaveri naapurista tuli meille yöksi.
Nukuimme samassa huoneessa.
Poika näytti veljilleni lapsille sopimattomia juttuja.
Hän oli oppinut ne joltain aikuiselta.
Tämä vaikutti minuun, koska olin itsekin osallisena.
Sen jälkeen aloin pukeutua naiseksi.
Kyseenalaistin itseni, koska olin kiinnostunut pojista.
Yritin tukahduttaa tunteen.
Teini-ikäisenä yritin seurustella tytön kanssa.
Samaan aikaan minulla oli homoseksuaalisia tunteita.
Luulen, että se johtui pitkälti hyväksikäytöstä, -
joka ei jäänyt yhteen kertaan.
Äitini miesystävä käytti minua hyväkseen.
Tätä jatkui 5-vuotiaasta 12-vuotiaaksi.
En uskaltanut kertoa kellekään. Hän uhkasi tappaa tai viedä Meksikoon.
En pystynyt puhumaan äitini kanssa.
Kaikki alkoi kerran, kun olin kylpyhuoneessa.
Äiti oli jättänyt vaatteitaan pyykkikorin päälle.
Jostain syystä päätin kokeilla niitä -
ja se tuntui oikealta.
En osaa selittää, miksi.
Katsoin itseäni ja tiesin, että näin kuului olla.
Kun olin 10, kaverini näyttivät minulle pornoa.
Seksuaalisuuteni heräsi, ja samaistuin kuvissa olevaan mieheen.
Halusin olla tuo mies, joka yhtyi naiseen.
Tästä alkoi yli 20 vuoden riippuvuuksien kierre.
Kerran 12-vuotiaana pukeuduin taas äidin vaatteisiin.
Äiti tuli kylpyhuoneen ovelle.
Ovi oli lukossa, ja hän halusi sisään.
Olin äidin vaatteissa, joten kiemurtelin niistä ulos.
Avasin oven alasti, naama täynnä huulipunaa.
Äiti teki pahimman mahdollisen asian: huusi isän paikalle.
Kun isä näki minut, hänen on täytynyt ajatella, -
että hän saisi minut lopettamaan saattamalla minut häpeään.
Näin isä tekikin. Mutta hän ei ymmärtänyt, -
että asian verhoaminen häpeään oli kuin bensaa liekkeihin.
Minut raiskattiin 10-vuotiaana.
Se vei minulta tajun omista rajoistani.
Päättelin, että asioita tapahtui vain koska olin tyttö.
Poikana minut olisi hyväksytty.
Olin myymässä lehteä ovilla, ja mies kutsui minut oluelle.
Olin 13-vuotias, joten toki olut maistui.
Sitten hän kysyi, halusinko nähdä tyttöfilmejä.
Totta kai halusin.
Makasimme sängyllä ja katsoimme filmejä.
Mies alkoi kosketella minua, ja siitä kaikki alkoi.
Tätä jatkui, kunnes lähdin.
Sama toistui parin kuukauden ajan.
Kerran mies sanoi, että nyt olisi minun vuoroni.
Pakenin kuin pupu enkä palannut.
Jotkut ovat kokeneet hyväksikäyttöä.
Joihinkin trauma on vaikuttanut siten, -
että he etsivät uutta identiteettiä päästäkseen eroon vanhasta.
Tämä on hyvin yleistä.
Moni on nähnyt vanhempiaan satutettavan.
Kivun näkeminen on ajanut heidät mielikuvitusmaailmaan.
Toisinaan taustalla on muita mielenterveysongelmia, -
kuten pakko-oireet, eroahdistus tai persoonallisuushäiriö.
Syyt ovat monet. Meidän on nähtävä pinnan alle.
Seurakunnan ja kristittyjen tulee ymmärtää, -
millaisten ongelmien kanssa ihmiset kamppailevat.
Kirurgian avulla he saavat ulkoisesti uuden identiteetin, -
mutta sisäinen kipu on ennallaan.
Kirurgia ei korjaa sielun haavoja.
OSA 4: TRANSSUKUPUOLISTEN MAAILMA
Sukupuolenkorjausleikkauksia alettiin tehdä 1900-luvun alussa.
Kuuluisin potilas oli tanskalainen Einar Wegener.
Hän halusi tulla naiseksi ja synnyttää lapsen.
Hänestä tehtiin hiljattain elokuva Tanskalainen tyttö.
Wegener kuoli viidenteen leikkaukseensa.
1940-luvulla muusikko Dorothy Tipton eli miehenä nimellä Billy.
Hänen poikansakaan ei tiennyt salaisuutta.
1950-luvulla George Jorgensen vaihtoi sukupuoltaan, -
ja hänestä tuli Christine.
Otsikko julisti: "Sotilaasta povipommiksi!"
Psykologi John Moneyn vaikutuksesta -
Johns Hopkins -sairaala aloitti sukupuolenkorjausleikkaukset 1965.
1979 todettiin, etteivät ne lisän- neet sopeutumista yhteiskuntaan.
Sairaalan johtava psykiatri lakkautti leikkaukset.
Tutkija Jon Meyer totesi, -
ettei kirurgia sopinut hoidoksi psykologisiin ongelmiin.
Tämän vahvisti laaja tutkimus Ruotsissa 2011.
Tohtori MgHughin sanoin: Sukupuolen muutos on mahdotonta.
Transsukupuolisuus on mielen häiriö.
Leikkaus ei tee miehistä naisia vaan naismaisia miehiä -
ja toisinpäin.
Transsukupuolisen tunteet eivät vastaa todellisuutta -
sen enempää kuin "ylipainoisen" anorektikon.
70-80% lasten sukupuoli- ristiriidoista häviää iän myötä.
Korjausleikkausten edistäjät edistävät mielenterveyshäiriötä.
McHugh nuhteli myös lääkäreitä, -
jotka antoivat lapsille murrosikää siirtäviä hormoneja, -
vaikka ne pysäyttivät kasvun ja aiheuttivat hedelmättömyyttä.
Hän piti tätä pahoinpitelynä.
Amerikan psykiatrisen yhdistyksen diagnoosijärjestelmä DSM -
määrittää, mitä pidetään sairaalloisena ja mitä ei.
Ajoittain diagnooseja päivitetään.
Uusiakseen toimilupansa psykologien on tutustuttava päivityksiin.
Esittelijä aloittaa toteamalla, että järjestelmän uusin versio -
on tieteellisesti tarkempi kuin kaikki aiemmat.
Istumme kuusi tuntia kuuntelemassa luentoa.
Näemme kuvan Chastity Bonosta ja kuulemme, -
että ennen psykiatriyhdistys piti transsukupuolisuutta sairautena.
Se määriteltiin häiriöksi.
Mutta komitea sai diagnoosiin liittyen paljon vihaisia kirjeitä.
Niinpä he poistivat sen sairausluokituksesta.
Tässä ei ole enää kyse tieteestä.
Psykiatriyhdistys ei ole tieteellinen yhdistys.
Diagnoosit perustuvat nyt mielipiteisiin.
Sain puhelun mieheltä, joka oli käynyt terapiassa vuoden ajan.
Kolmen kuukauden päästä -
terapeutti oli käskenyt hänen muuttaa nimensä.
Kahdeksan kuukauden päästä -
terapeutti painosti miestä korjausleikkaukseen.
Muuten terapia loppuisi siihen.
Samalla käynnillä miehelle selvisi, että terapeutti oli transihminen.
On siis terapeutteja, joilla on oma agendansa: -
saada ihminen mahdollisimman pian vaihtamaan identiteettiä, -
leikkauttamaan itsensä ja muuttamaan nimensä.
Aloin miettiä, kuka oikein olin.
Olinko oikeasti tyttö vai poika?
Ajattelin, ettei Jumalakaan varmaan ymmärtänyt tällaisia asioita.
Minun oli korjattava tilanne itse.
Kävin yhä kirkossa. Aloin tapailla erästä tyttöä, -
ja parin vuoden päästä menimme naimisiin.
16-vuotiaana sain auton ja aloin seurustella tytön kanssa.
Kävimme treffeillä, mutta valehtelin aina vanhemmilleni.
Lopulta tytön vanhemmat tajusivat, mitä oli tekeillä.
Hän soitti vanhemmilleni, ja he puhuttelivat minua.
Kerroin haluavani olla mies. Isä sanoi, ettei se tullut kuuloon.
Sanoin saman äidilleni. Äiti piti asiaa ällöttävänä.
Päällisin puolin elämäni näytti täydelliseltä.
Meillä oli kaksi autoa, tienasin hyvin ja lapset olivat terveitä.
Kotona en juopotellut. Tein sen poissa ollessani.
Helpotin oloani muualla, ja kotona olin eri ihminen.
Elin kahdessa eri maailmassa, tai oikeastaan kolmessa.
Oli perhe-elämä, oli elämä naisena -
sekä urani, jolla aloin menestyä yhä paremmin.
Vaikka tyttö tiesi salaisuuteni, hän piti minua yhä poikaystävänään.
19-vuotiaana lähdin kotoa ja aloin ottaa selvää, mistä saisin apua.
Löysin lääkärin, joka lupasi minulle hormonihoitoa.
Aloin syödä hormoneja ja tunsin itseni vapaaksi.
Olin vihdoin löytänyt elämäni.
17-vuotiaana menin eräälle klubille.
Ihmiset kertoivat minulle esityksestä, -
jossa kaikki esiintyjät olivat miehiä.
Kiinnostuin ja halusin nähdä sen.
Lavalla oli transnainen.
Hänellä oli naisen vartalo -
ja punainen mekko tekojalokivineen.
Mekko istui hänelle kuin valettu.
Olin hämmentynyt, koska esiintyjien piti olla miehiä.
Mutta silmieni edessä oli ilmiselvä nainen.
Siinä hetkessä tajusin, että tuollainen olen itsekin.
16-vuotiaana aloitin taidekoulun Los Angelesissa.
Menin ensi kertaa homobaariin, jossa olin helppo saalis.
Huumeet ja alkoholi astuivat kuvioihin.
Koulu jäi kesken ja jäin kodittomaksi.
Tunsin vetoa miehiin, -
koska koin aina olevani "toinen".
Ja "toisen" tehtävähän oli olla kiinnostunut miehistä.
Ajattelin, että jonain päivänä olen nainen -
ja saan kokea miehen suojelua ja täyttymystä suhteessa.
Menin pukuhuoneeseen nähdäkseni naisen läheltä.
Kysyin, oliko hän todella nainen.
Hänelle oltiin juuri laittamassa peruukkia päähän.
Hän oli ilkialasti.
Hän nosti päänsä ja katsoi minua, -
levitti jalkansa ja sanoi, että nainenpa hyvinkin.
Hänellä oli miehen sukuelimet. Pakenin huoneesta.
En ollut uskoa, että näkemäni oli totta. Mutta se oli.
Kävin usein seksikirjakaupoissa.
Kerran löysin lehden nimeltä Transformation.
Kiinnostuin heti, koska tarvitsin jotain uutta.
Olin kyllästynyt kaikkeen vanhaan, hetero-, bi- ja homopornoon.
Niinpä selailin lehteä, ja siinä oli kuva transnaisesta.
Hänellä oli penis ja naisen rinnat.
Tässäpä oli kerrankin jotain erilaista.
Ostin lehden ja viihdytin sen avulla itseäni.
Tästä ei ollut paluuta.
Minun piti saada videoita, joissa esiintyi transnaisia.
Eräässä lehdessä näin mainoksen: -
lähistöllä oli liike, joka pukisi ja meikkaisi minut naiseksi.
Soitin liikkeeseen ja varasin ajan.
He tekivät minusta upean.
He sanoivat minua Joey Heathertoniksi.
Oli peruukki, meikit ja vaatteet. Olin aivan myyty.
Kävelin katuja pitkin ja keräsin rohkeutta astua sisään.
Yömajassa tapasin miehen, joka pukeutui naiseksi.
Tutustuimme ja saimme yhteisen asunnon.
Asunnottomana ollessani huusin Jumalalle: -
"Miksi olen ansainnut kaiken tämän?"
Katsoin televisiota, ja kun ohjelma loppui, -
ääni päässäni sanoi, että minun olisi pitänyt syntyä pojaksi.
En tuntenut homoja, -
mutta tajusin syntyneeni väärään kehoon.
Siksi en pitänyt pojista ja olin itse poikamainen.
Toisinaan lähdimme ulos viettämään "tyttöjen iltaa".
Pukeuduimme siis naisiksi ja menimme homobaareihin.
Pari kavereistani kävi leikkauksissa.
Vuoden sisällä aloin haluta samaa.
39-vuotiaana kuulin ensi kertaa transsukupuolisuudesta.
Olin kamppaillut asian kanssa 36 vuotta.
Se on pitkä aika säilyttää salaisuus -
ja elää sen kanssa ilman psykiatrin tai psykologin apua.
Menin maailman johtavan erikoisasiantuntijan luo.
Hän oli laatinut alan ensimmäiset kansainväliset hoitostandardit.
Tässä oli guru, joka osaisi diagnosoida häiriön.
Hän tietäisi, mitä hoitoja tarvitsin -
ja kannattaisiko syödä hormoneja tai mennä leikkaukseen.
Menin tapaamaan miestä, joka totesi ensimmäisellä istunnolla, -
että minulla oli sukupuolidysforia.
Minun tulisi mennä leikkaukseen ja syödä hormoneja.
Näin minusta tulisi nainen.
Olin sanaton.
Transihmisiä ja leikkausten vaikutuksia on kyllä tutkittu, -
mutta tutkijoilla on yleensä omat poliittiset intressinsä.
Sama pätee homoseksuaalisuuden tutkimiseen.
Useimmat tutkimusten rahoittajat ovat homoliikkeen puolella.
Amerikan psykologiyhdistys päätti, että homous on normaalia.
Kaikki heidän julkaisemansa tutkimukset ja artikkelit -
tukevat ja puolustavat homomyönteisyyttä.
Ihmisten on siis luettava aktivistijärjestöjen propagandaa, -
joka esiintyy puolueettomana tieteenä.
Illalla menin klubille.
Olin yrittänyt löytää miehekkäitä vaatteita.
Minulla oli hattu ja paita, jonka ylänapit olivat auki.
Yritin näyttää miesmäiseltä.
Astuin baariin ikään kuin olisin käynyt siellä koko ikäni.
Kävelin sisään kuin omistaja.
Kukaan ei olisi arvannut, että olin hetero.
En ollut homo tai transmies, mutta minulla oli uusi identiteetti.
Seuraavat 18 vuotta elin miehenä.
Asiat seurasivat toisiaan. Vaihdoin nimeni ja kävin terapiassa.
Sain psykoterapeutilta ja psykiatrilta lähetteet -
ja yhteensä 700 dollaria leikkausta varten.
Menin tapaamaan kirurgia, joka totesi, että asia oli selvä.
Oli elokuu, ja halusin leikkaukseen pikimmiten.
Kirurgi lupasi, että pääsisin marraskuussa.
Siihen oli vain kolme kuukautta.
Varasin ajan. Minulla oli rahat ja kaikki.
Leikkauksen jälkeen heräsin -
ja nyt minulla oli isot tissit ja vagina.
Mietin, mitähän tuli tehtyä.
Aivojen erilaisuudesta ei ole todisteita.
Tämä on valhe, jolla lypsetään rahaa köyhiltä ihmisiltä.
Missä on se aivojen kohta, -
jossa poika uskoo olevansa tyttö?
Toisella kerralla kerroin terapeutille lapsuudestani.
Kerroin hyväksikäyttäneestä sedästä ja muista asioista.
Terapeutti vain totesi, että hänellä oli minulle lupakirje.
Nyt vain lääkärille ja leikkaukseen.
Sanoin, että kuulosti aika nopealta arviolta.
Terapeutti oli varautunut tähän ja vakuutti tietävänsä, mitä teki.
Olisin juuri sopiva.
Pyysin häntä säästämään kirjeen. Miettisin asiaa.
Mietin kaksi vuotta. Sillä välin paine kasvoi hurjaksi.
Lapsuusmuistot isoäidistä, hyväksikäytöstä ja kaikesta -
pyörivät päässäni, enkä saanut rauhaa.
Siihen vielä juopottelu päälle.
42-vuotiaana kerroin tilanteesta vaimolleni.
Ottaisin eron ja minusta tulisi nainen.
Tunsin joitakin transnaisia.
Luulin heitä naisiksi, kunnes kuulin, että he olivat miehiä.
Pidin heistä ja aloin hengata heidän kanssaan.
Olin 18-vuotias. Kävimme samassa yökerhossa.
Yhdestä tuli paras ystäväni. Hän kertoi minulle hormonihoidoista.
Pukeuduinhan välillä itsekin huvin vuoksi naiseksi.
Pian halusin olla heidän kaltaisensa.
15-vuotiaana menin baariin, -
jossa esiintyi drag-artisteja.
Ajattelin, kuinka he saivat huomiota.
Heitä juhlittiin ja rakastettiin.
Päätin, että jonain päivänä minutkin hyväksytään.
Minusta tullaan pitämään, koska pukeudun naiseksi.
Aloitin 17-vuotiaana.
18-vuotiaana aloin osallistua kauneuskilpailuihin, -
ja 19-vuotiaana kilpailin Miss Gay Texas -tittelistä.
Olin ylpeä siitä, kuinka paljon vaivaa olin nähnyt.
Nyt olin vihdoin jotakin.
Elin tunnustuksen ja katumuksen kierteessä.
Välillä kokeilin naisten alushousuja tai muuta.
Aloin käydä taas kirkossa ja tehdä kristillisiä lauluja.
Eräs nuori nainen kiinnostui minusta ja menimme naimisiin.
En kertonut vaimolleni naiseksi pukeutumisesta, -
vaikka kerroinkin alkoholista ja vaikeasta lapsuudesta.
15-vuotiaana sanoin äidille olevani homo.
Kaksikymppisenä tajusin, että kyse oli enemmästä.
Halusin olla nainen.
25-vuotiaana menin ensi kertaa homobaariin.
Sattui olemaan halloween-päivä, ja voitin drag-kilpailun.
Tapasin transnaisen, ja meistä tuli parhaat ystävät.
Aloin käydä drag-esityksissä, ja siellä tapasin kumppanini.
Olimme yhdessä lähes 17 vuotta.
Tuohon aikaan aloitin hormonit ja terapian.
Kahdeksan vuotta sitten sain luvan leikkaukseen.
Päätin kuitenkin odottaa, ja käytimme rahat talon ostoon.
Pian häiden jälkeen aloin pukeutua naiseksi kotona.
Pyysin vaimoani ostamaan minulle vaatteet ja meikit.
Hän yritti ymmärtää minua.
Lopulta hän sanoi, etten voinut jatkaa.
Menin tutun pastorin luo ja rukoilimme yhdessä.
Rukoukset eivät kuitenkaan auttaneet.
Pastori ohjasi minut psykologille.
Hän varasi minulle ajankin.
Ensimmäisen käynnin jälkeen psykologi halusi tavata uudestaan.
Toisella kerralla hän sanoi, että minulla oli sukupuoliristiriita.
Hän kysyi, millaista hoitoa toivoin. Olin hämmentynyt.
Olin tottunut siihen, että lääkäri määritteli hoidon.
Psykologi toimi toisin.
Hän esitti, että ottaisin vaimoni mukaan -
jotta voisimme puhua avioerosta.
Sitten hän lähettäisi minut lääkärille, -
joka määräisi minulle hormoneja.
Jatkaisimme terapiaa ja pukeutuisin julkisesti naiseksi.
Reilun vuoden päästä saisin luvan leikkaukseen.
Minusta tulisi nainen, joka olinkin.
Tapasin lopulta drag-show'n vetäjän.
Hän piti minua söpönä pikkupoikana.
Hän puki minut drag-asusteisiin.
Muutos oli uskomaton sekä minulle että hänelle.
Tunsin, kuin jokin muu olisi ottanut minut valtaansa.
Minusta tuli eri ihminen.
Sain tilaisuuden esiintyä ensi kertaa.
Lavalla minulla oli naamio, ja olin eri henkilö.
Olin kuin se ensimmäinen näkemäni transnainen.
Päätin mennä leikkaukseen.
Työskentelin silloin vielä autoalalla.
Leikkauksen jälkeen sain potkut.
Pöytäni tyhjennettiin ja sanottiin hyvästit.
Heti kun aloin käyttää hormoneja, lihakseni kasvoivat.
Sain finnejä, ja parta alkoi kasvaa.
Lisäksi kuntoilin, joten olin melkoinen lihaskimppu.
Varmuuden vuoksi söin hiukan ylimääräisiä hormoneja.
En halunnut, että kukaan tunnistaisi minua naiseksi.
Olin tavannut muita transsukupuolisia, -
jotka toivat taustansa esille.
Minä en halunnut esitellä itseäni sillä tavoin.
Tahdoin vain elää normaalia elämää miehenä, en mitään muuta.
Jatkoin kuntoilua ja tajusin myöhemmin, -
että se oli selviytymiskeinoni heikkouden tunnetta vastaan.
Menin yläasteelle ja otin haasteen vastaan.
En pääsisi leikkaukseen, joten yritin nyt olla kunnon tyttö.
Otin mallia isosiskostani.
Annoin hiusteni kasvaa ja kokeilin siskoni vaatteita.
En mitään pinkkiä tai pitsistä.
Pääasia, että menisin tytöstä ja tuntisin oloni mukavaksi.
Päätin myös kokeilla seurustelua pojan kanssa.
Ehkäpä se herättäisi jotain minussa.
Pyysin erästä poikaa parikseni tansseihin -
ja lainasin siskolta mekkoa.
Kuvassa seison väkinäisesti lainamekossa.
Tuo ilta ei sytyttänyt minkäänlaisia kipinöitä.
Tapailin muitakin poikia ja kokeilin seksiä, -
mutta mitään ei herännyt. Tulin vain kateellisemmaksi pojille.
Halusin olla mies naisen kanssa, en toisinpäin.
Mekkoihin pukeutuneenakin tunsin itseni mieheksi.
En ollut niissä oma itseni.
12-vuotiaana aloin tutustua seksuaalisuuteen ja pornoon.
Rakastuin kuvissa oleviin naisiin -
ja samaistuin enemmän miehiin, joten ajattelin olevani mies.
Tällä tavoin yritin korjata itseäni ja etsiä todellista rakkautta.
Luulin, että tässä sitä nyt oli.
Sisältä olin rikkinäinen tyttö.
Media kertoo jatkuvasti transsukupuolisista julkkiksista.
Näitä ovat Chastity Bono eli Chaz -
ja malli Tracy Beatie, joka synnytti lapsen Thomas-nimisenä.
Urheilija Bruce Jenneristä tuli Caitlyn -
ja Bradley Manningista Chelsea.
Poikapartiokin kelpuuttaa nykyään itsensä pojiksi tuntevat tytöt.
OSA 5: KÄÄNTYMINEN JUMALAN PUOLEEN
Sielunhoitajana selvitän, -
onko henkilö kokenut lapsena vakavaa traumaa.
Jotkut ovat kasvaneet isovanhempiensa kanssa, -
ja suhde vanhempiin on jäänyt heikoksi.
Koetan selvittää, tapahtuiko hyväksikäyttöä.
Missä tilanteessa sukupuoliristiriita ilmeni?
Saiko poika hyväksyntää tytöiltä muttei pojilta?
Yritän auttaa häntä oivaltamaan, -
miksi Luojan luoma sukupuoli tuntuu hänestä väärältä.
Isällä voi myös olla ristiriitaa kokeva poika, -
joka pitää vaikkapa taiteesta.
Voisin ehdottaa isälle, -
että hän menisi taidekurssille poikansa kanssa.
Tai pianotunnille, jos poika pitää siitä.
Isä voi alkaa korjata ja vahvistaa suhdetta poikaansa.
Kun ristiriitaa esiintyy tytöllä, -
usein taustalla on mielikuva äidistä heikkona roolimallina.
Ehkä äitiä on alistettu, eikä tytär halua samaa kohtaloa.
Tyttären tulee käsitellä äitisuhteensa -
kokeakseen, että naisella on lupa olla vahva tai heikko.
Hänen tulee hyväksyä itsensä ja alkaa korjata väärää käsitystä, -
joka saa hänet pakenemaan naiseuttaan.
Raamatun mukaan sukupuolia on kaksi, mies ja nainen, -
ja sukupuolen määrittää ensisijaisesti biologia.
Näin ollen hoidon tulisi perustua oletukseen, -
että todellisuuden määrittää biologia eikä identiteetti.
Käytännössä tämä merkitsee, -
että ristiriidan hoidon tulisi kohdistua mieleen eikä kehoon.
Tapasin uutta terapeuttia viidesti tai kuudesti.
Elin silloin Laurana. Tapaamisten päätteeksi terapeutti totesi, -
että minulla on dissosiaatiohäiriö.
Ihmettelin ja kysyin, mikä se oli.
Hän jatkoi, että kertomani perusteella -
lapsuudenkokemukseni aiheuttivat dissosiaation.
Eivät monipersoonahäiriötä, mutta lievemmän häiriön.
En halunnut olla se pieni poika, -
jota puettiin tytöksi, pahoin- pideltiin ja hyväksikäytettiin.
Nämä kokemukset rakensivat minussa toisen persoonan.
Toisin kuin monipersoonahäiriössä, olin tietoinen tästä persoonasta.
En vain halunnut olla se poika, jolle tapahtui niin paljon pahaa.
Niinpä omaksuin toisen identiteetin.
Terapeutti sanoi myös, että koska minulle oli tehty leikkauksia, -
minun olisi lähes mahdotonta parantua.
Itkin katkerasti.
Aiempi terapeuttini ei ollut ottanut huomioon, -
että minulla voisi olla dissosiaatiohäiriö.
Kerroin hänelle lapsuudestani, -
mutta hän ei nähnyt muuta kuin sukupuolidysforian.
Eräänä sunnuntaina hengellinen isäni tuli luokseni.
Hän kysyi, oliko minulla hetki aikaa.
Pelästyin, että nyt tulee nuhteita jostakin.
Menimme rukoushuoneeseen, ja pastori sanoi: -
"Olen kuullut sinusta huhuja. Tahtoisin tietää kuka oikein olet."
Minulta oli kysytty samaa 11 vuotta aiemmin.
Jostain syystä kerroin tällä kertaa totuuden.
Aiemmin olin sanonut olevani mies, joka oli ennen nainen.
Nyt sanoin olevani miehenä elävä nainen.
Tämä oli totuus.
Sillä hetkellä Pyhä Henki puhalsi lävitseni.
Säpsähdin, enkä tiennyt juurikaan profeetallisuudesta, -
mutta näin äkisti näyssä, mitä minun täytyi nyt tehdä.
Minun oli lopetettava palvelutyöni -
ja palattava siihen, keneksi Jumala oli minut luonut.
Muuta vaihtoehtoa en nähnyt.
Kävin läpi AA-ohjelman neljättä askelta.
Siinä kerätään sisimmästä kaikki roskat ja käsitellään ne.
Menin kristityn psykologin luo, jonka kanssa käsittelin asioita.
Kävimme asiat läpi huolellisesti yksi kerrallaan ja rukoillen.
Kaiken kivun ja hyväksikäytön.
Kaiken, mihin kaipasin Jumalalta apua, -
koska en tiennyt, mitä tehdä asioiden kanssa.
Kun kaikki oli käyty läpi, kävelimme ulos toimistosta.
Jokainen asia oli paperilla, ja niitä oli sivukaupalla.
Kävelimme parkkipaikalle. Psykologi otti tulitikun -
ja sytytti sillä paperinivaskan.
Tuulenvire lehautti sen liekkeihin, ja pian se oli mennyttä.
Ajattelin, että ele oli hieno, mutta auttaisiko se?
Tarvitsin kuitenkin todistuksen neljännen askeleen suorittamisesta.
Se kiinnosti minua eniten.
Psykologi vei minut sisälle rukoilemaan.
Istuimme vastapäätä toisiamme ja aloimme rukoilla.
Rukous tuntui maailman pisimmältä.
En avannut silmiäni rukouksen aikana, -
mutta yhtäkkiä näin Jeesuksen valkeissa vaatteissa.
Hän seisoi ilmassa, kumartui ja ojensi kätensä minua kohti.
Näyssä näin vieressäni pienen vauvan.
Se olin minä.
Jeesus otti vauvan syliinsä ja keinutti häntä.
Hän sanoi: "Minun luonani olet aina turvassa."
Tuosta hetkestä lähtien elämäni alkoi eheytyä.
Minusta tuli taas Walt.
Olen elänyt näin yli 20 vuotta.
Tästä alkoi neljän vuoden jakso, jolloin Herra paransi minua.
Janosin Häntä ja aloin lukea Raamattua päivittäin.
Vein Raamatun töihin ja pidin sitä pöydälläni.
Ihmiset kysyivät, mikä oli vialla. Kerroin rakastavani Raamattua.
Soitin äidilleni ja kerroin, etten tiennyt mitä oli tekeillä.
En tiennyt, mitä minulle oli tapahtumassa, ja minua pelotti.
Minusta ei tuntunut...
Minunhan piti olla nainen, mutta olin erehtynyt.
Tämän sanottuani mieleeni tuli soittaa tädille.
Tätini on pastori.
En ollut puhunut hänelle yli 10 vuoteen.
En tiennyt tädin numeroa enkä keksinyt kysyä äidiltä.
Mutta numero löytyi puhelimestani.
Tiesin, että Jumala oli tässä mukana.
Soitin tädille ja kerroin kokemuksistani.
Täti sanoi, että Jumala kutsui minua.
Minun oli tehtävä päätös tänään.
Jotain oli tapahtumassa.
Jumala oli varjellut minua koko elämäni.
Nyt olisi minun vuoroni ottaa askel Isää kohti.
Täti ei voisi tehdä sitä puolestani.
Istuin autossa.
Mietin, olisiko päätös oikea.
Mihin sitten menisin ja mitä tekisin?
Minulla oli elämäntapani, rinnat ja kaikki.
Minulla oli asiakkaita odottamassa ja laskuja maksettavana.
Nämä ajatukset sen kun voimistuivat, -
ja Jumalan ääni heikkeni.
Mutta se kuiskasi yhä minulle ja kutsui luottamaan Häneen.
Kuulin sen yhä uudelleen.
Lopulta päätin tunnustaa ääneen syntini -
ja antaa elämäni Jumalalle.
Juuri kun olin tunnustamassa, puhelin alkoi päristä.
Yhtäkkiä vanhat tutut soittelivat.
Valot sammuivat.
Kaikkea mahdollista häiritsevää alkoi tapahtua.
Pahan voimat yrittivät estää minua -
antamasta elämääni Jeesukselle.
En antanut periksi. Kahdeksan tuntia siinä meni.
Se ei tapahtunut vartissa.
Tunnustuksen jälkeen kirjaimellisesti oksensin.
Katsoin peiliin ja järkytyin.
Näin itseni aivan uusin silmin.
Pelästyin, mutta Jumala sanoi minulle: -
"Älä pelkää näkemääsi. Minä hoidan kaiken, -
ikään kuin mitään ei olisi tapahtunut."
Yksi vaikeimpia käsiteltäviä asioita oli suhteeni isään.
Kerran Jumala sanoi minulle: -
"Kun rukoilet, sano minua Isiksi."
Kävin toipumisohjelmaa seurakunnassa Portlandissa.
Halusin jättää vanhan elämäntyylini ja käsitellä asiat.
Eräs oppitunti käsittelee sitä, millä nimillä kutsumme Jumalaa.
Saatoin kutsua Häntä Isäksi tai Iskäksi; näissä ei ollut ongelmaa.
Mutta Jumala kehotti minua kutsumaan Häntä Isiksi.
Sillä nimellä olin kutsunut isääni. Tämä oli arka kohta.
Vastasin Jumalalle, ettei onnistu. Ei ikinä.
Joten Hän perääntyi.
Seuraavana päivänä rukoilin taas, ja Jumala sanoi samat sanat.
Ja vastasin samalla tavoin.
Kolmantena päivänä: "Herra..." "Sano minua Isiksi."
Tätä jatkui kaksi viikkoa. Päätin, että isi-sanaa en käytä.
Tajusin myöhemmin, että se tuntui suussani kirosanalta.
Sanaan liittyi katkeria muistoja. Miksi käyttäisin sitä Jumalasta?
Miksi Hän haluaisi sitä?
Kävin rukoilemassa hautausmaalla, koska siellä sai rukoilla rauhassa.
Kerran Jumala taas käski kutsua Häntä Isiksi.
Pohdin, miksi tämä jatkui kahden viikon jälkeenkin.
En saanut Häntä muuttamaan mieltään.
Jospa se sitten olisikin hyvä ajatus.
Niinpä istuin siellä -
ja keräsin rohkeutta.
Mietin, mitä Jumala tekisi, jos sanoisin Häntä Isiksi.
Viimeksi tuota nimeä käyttäessäni en ollut saanut hyvää vastausta.
Jumala oli kuulemma hyvä, mutta nyt kutsuisin Häntä pahalla nimellä.
Pelkäsin, mitä tapahtuisi, -
mutta päätin kokeilla. Ehkä se olisikin hyvä juttu.
Kokosin kaiken rohkeuteni ja sanoin: "Isi."
Murruin täysin.
Itkin niin, että seuraavana päivänä kylkiin sattui.
Kaikki sisuksiani vääntänyt kipu tuli ulos.
Samaan aikaan löin kaikin voimin nyrkeillä maata -
ja huusin kyynelten välistä: "Vihaan sinua! Vihaan sinua!"
Sitten tajusin kutsuneeni juuri Jumalaa Isiksi -
ja nyt huusin vihaavani Häntä.
Jatkoin: "Herra, en vihaa Sinua..."
Jumala sanoi: "Tiedän, mutta hetken ajan sinun täytyi vihata."
Silloin ymmärsin, että Hän otti tuon paikan.
Sitä voi kuvata vain niin, että Hän otti kivun vastaan.
Tiedän vain, että jotain tapahtui tuona päivänä.
Jotain minussa vapautui ja oli nyt poissa.
Mutta haava oli yhä avoin.
Olin managerini kanssa työhommissa kirkon vieressä.
Managerini halusi tupakalle. Ulkona seisoi mies.
Hän jutteli meille ja esittäytyi pastoriksi.
Muuta ei vaadittu kuin että aito kristitty hyväksyi minut.
Pastori halasi minua.
Minulla oli pitkä tukka, meikit ja minihame.
Hän toivotti minut tervetulleeksi kirkkoon sellaisena kuin olin.
Ei tarvinnut käydä siistiytymässä.
Moni ei ymmärrä, että Jumalan luo on tultava sellaisenaan.
Menin kirkkoon, koska etsin Jumalaa ja vastauksia.
Kävelin sisään ja kuuntelin saarnaa.
Puhe ei liiemmin hetkauttanut, -
kunnes ihmisiä kutsuttiin saamaan rukouspalvelua.
En kokenut tarvetta antautua Jumalalle tai tehdä parannusta.
Vaikka tietysti tuossa vaiheessa tarvitsin sitä.
Menin eteen, ja puolestani rukoiltiin.
Eräs mies tuli rukoilemaan puolestani ja sanoi: -
"Jumala rakastaa sinua ja välittää sinusta."
"Olet hänen poikansa."
Mies toisti tätä uudelleen ja uudelleen.
Purskahdin itkuun.
Oli ihmeellistä, kuinka Isä rakasti minua.
Hän laskeutui alas pimeyteeni -
ja tempaisi minut kuin kekäleen tulesta.
Koin Hänen rakkautensa syvällä tavalla.
Tunsin Pyhän Hengen läsnäolon, -
aivan kuin Hän olisi seissyt edessäni.
Hän oli tullut sisimpääni.
Oli kuin tuuli olisi puhaltanut. Se oli enemmän kuin tunne.
Aivan kuin olisin herännyt kuolleista.
Rukoilin ja kyselin, mitä oli tapahtumassa.
Eräänä aamuna Jumala herätti minut.
Olin aikeissa palata väärään identiteettiin.
Olin menossa naimisiin. Minua oli kosittu.
Pyhä Henki herätti minut. Tunsin Hänen voimansa.
Hän sanoi: "Se on ohi."
Olin elänyt kuin unessa, ja nyt tiesin olevani Joseph.
Lisäsinpä tai poistin mitä vain, olin silti Joseph.
Identiteettini ja turvani eivät perustuneet ihmisiin vaan Jumalaan.
En tarvinnut seurakunnan hyväksyntää.
Jumalasta tuli minulle Isä.
Tiesin, että Hän rakasti minua.
Herätin miesystäväni ja sanoin: "Tämä on ohi."
"Pakkaa tavarasi."
Istuin kirkonpenkissä ja kuuntelin puhetta.
Sisimmässäni huusin: "Herra, olen sinun."
"Olen rikki. Anna minulle anteeksi."
"Kaikki on omaa syytäni."
"Sanasi sanoo, etten ole virhe. Olen luotu Sinun kuvaksesi."
Jumala tiesi, että kaipasin saada tuntea Hänet.
Olin antanut elämäni Hänelle 8-vuotiaana.
Sen jälkeenkin olin usein polvistunut alttarille, -
vaikka en elänyt Jumalan yhteydessä.
Etsin Häntä mutten löytänyt, eikä kukaan auttanut.
Äitini oli evankelista, muttei opettanut minua rukoilemaan.
Opin kaiken suoraan Jeesukselta.
Jumala antoi minulle uskovia ystäviä, jotka välittivät.
Heidän avullaan olen päässyt eteenpäin.
Tästä on jo 8 vuotta.
Minulle tuli tarve päästä kirkkoon.
Aloin käydä siellä naisena, koska olin elänyt näin vuosia.
Jumala järjesteli asioita ja johdatti kristittyjä elämääni.
Kerran Hän käski minun antaa vaatteeni pois.
Soitin sisarelleni. Hän sai melkoisen kalliit vaatteet.
Hän ilahtui.
Seurakunnassa joku saattoi yhtäkkiä sanoa: -
"Jumala kehotti minua viemään sinut vaateostoksille."
Jumala on uskollinen.
Paras uutinen on se, -
että olen nyt elänyt uskossa 11 vuotta.
Hankkiuduin eroon rinta- implanteista ja silikonihuulista.
Alle vuoden kuluttua uskoontulosta pääsin eroon hormoneista.
En tarvinnut lääkäriä tai psykiatrista hoitoa.
Jumala vapautti minut hetkessä.
Aloin taas lukea Raamattua, ja se tuli minulle eläväksi.
2. Sam. 14:14 sanoo: "Mehän kuolemme -
ja olemme niinkuin maahan kaadettu vesi, jota ei voi koota takaisin."
"Mutta Jumala ei ota pois elämää, vaan sitä hän ajattelee, -
ettei hylätty joutuisi hänestä erotetuksi."
Tämä on rakkautta.
Suoraan sanoen muutos oli todella rankka prosessi.
Minusta oli tulossa jälleen mies, -
koska nyt yhtäkkiä vihasin rintojani.
Vuosien ajan olin esitellyt niitä.
Jumala sai minut yliluonnollisesti inhoamaan niitä.
Kuuntelin tv:stä pastorin puhetta homoudesta.
Se sai minut hermo- romahduksen partaalle.
Tiesin, etten voisi muuttua. Minut oli luotu tällaiseksi.
Näin ajattelin. Koin itseni naiseksi.
Joudunko siksi helvettiin?
Tutkin Raamattua ja yritin löytää kohdan, -
joka oikeuttaisi tunteeni.
Kumppanini tunsi kristityn pariskunnan.
Menimme heidän luokseen seuraavana aamuna.
He rukoilivat kanssamme ja sanoivat, -
että elämäntapamme johtaisi tuhoon.
Joutuisimme helvettiin, mutta se ei ollut Jumalan tahto.
Seuraavana päivänä menin kirkkoon, jossa veljeni kävi.
Huusin Jumalan puoleen. Oli pääsiäinen vuonna 2011.
Äitienpäivänä sama pariskunta kastoi minut.
Heidän avullaan löysin hyvän seurakunnan.
Miten kohtaan kristittynä tällaisen ihmisen?
Tuomitseminen ei tule kyseeseen, -
muttei myöskään harhan vahvistaminen.
En kutsu henkilöä Mariksi, -
jos vielä kuukausi sitten hänen nimensä oli Toni.
Ei minun väkisin tarvitse sanoa häntä Toniksikaan.
Voin vain sanoa "hei".
Mutta minun ja jokaisen kristityn täytyy päättää, -
- mikäli seuraamme uskomme mukaista luonnon järjestystä, -
kuinka kohtaamme ihmisen myötä- tuntoisesti, harhaa vahvistamatta.
Sopiva raja on löydettävä jokaisen kohdalla.
Kristittyinä meidän tulee ymmärtää, -
että sukupuolidysforia on sairaus.
Se voidaan nähdä eräänlaisena psykologisena häiriönä, -
jolla voi olla myös hengellinen ulottuvuus.
Tärkeää on tunnistaa se sairaudeksi, -
jolla ei ole aina yhtä ja samaa aiheuttajaa.
Se ei ole itse valittu tila.
Ihmiset eivät päätä tuntea sukupuoliristiriitaa.
Tämä on muistettava, jos haluamme kohdata heidät vastuullisesti.
Löysin uskon jälleen mormoniperheen avulla.
He veivät minut seurakuntaan.
Pastori ei ollut kohdannut kaltaisiani aiemmin.
Silti hän toimi esimerkillisesti.
Olin ilmoittanut 3000 hengen seurakunnan edessä, -
että menisin leikkaukseen ja minusta tulisi Steven.
Pastori otti minut sivuun ja sanoi: -
"Emme pidä siitä mitä teet, -
mutta rakastamme sinua ja olet aina tervetullut tänne."
Istuimme juttelemaan, ja sain purkaa sydäntäni.
Kerroin, miksi tunsin, että minun kuuluisi olla mies.
Olin tästä täysin varma.
Pastori sanoi, että kokemukselleni oli syynsä, -
mutta en ollut virhe.
Tämä mursi sydämeni.
Hän sanoi: "Sinulla on paljon kipua, -
ja näemme, että haluat elää aitoa elämää."
"Haluat saada selville, kuka olet, koska et oikein tiedä sitä."
Silloin aloin ensimmäistä kertaa pitää itsestäni.
Sisimpään on juurtunut valheita: -
että jokin on pielessä, että olen syntynyt väärään kehoon.
Sinussa ja hormoneissasi on jotain vikaa.
Nämä ovat valheita. Kenessäkään ei ole vikaa.
Jokin tapahtuma tai asiaton kommentti -
on syystä tai toisesta pesiytynyt mieleen.
Valhe on hyväksytty ja siitä on tullut itselle totuus.
Pieni valheen siemen on juurtunut, kasvanut puuksi -
ja alkanut tuottaa hedelmää.
Kaiken alkujuurena voi olla torjutuksi tuleminen, hylkääminen -
tai fyysinen tai henkinen hyväksikäyttö.
Jotain traumaattista on tapahtunut.
Jotkut kertovat, että heillä oli rakastavat vanhemmat.
Mutta viisi ensimmäistä ikävuotta ovat ratkaisevat.
Tuona aikana on saattanut tapahtua jotain, mitä ihminen ei muista, -
mistä valhe on saanut alkunsa.
Usein kyse on torjutuksi tulemisesta.
Minä vihasin itseäni syvästi.
Uskon, ettei syynä ollut vain suku- puoli vaan riittämättömyyden tunne.
En täyttänyt mittoja enkä arvostanut itseäni.
Valhe kiinnittyy sisimpään, se uskotaan ja hyväksytään -
ja niin se alkaa ilmetä käytöksessä.
Alan elää miehenä, koska uskon, että se on oikein.
Olen puhunut monien transsukupuolisten kanssa, -
jotka ovat lopettaneet tuon elämän tai elävät sitä yhä.
Sanoisin, että 99 % heistä on kokenut kaltoinkohtelua -
ja 80% seksuaalista hyväksikäyttöä.
Käytännössä taustalla on aina tunnetason haava.
Kuulin jonkun puhuvan, kuinka päästä eroon syntikierteestä.
Ainoa tapa on tuoda asia pimeydestä valoon.
Muistan konferenssista vain Raamatun kohdan Jaak. 5:16: -
"Tunnustakaa syntinne toisillenne, jotta parantuisitte."
Tämä kohta lävisti sydämeni.
Tiesin, etten vapaudu haluistani, ellen tuo niitä päivänvaloon.
Minun oli juteltava oppilaitospastorin kanssa.
Puhuimme tunnin niitä näitä, koska en kyennyt ottamaan asiaa puheeksi.
Lopuksi pastori kysyi, oliko minulla jotain erityistä sydämellä.
Vastasin: "Kyllä, mutta siitä on vaikea puhua."
Keräsin rohkeutta, koska pelkäsin hänen reaktiotaan.
Kerroin pastorille synkimmät salaisuuteni.
Hän katsoi minua silmiin ja sanoi: -
"Kiitos, kun kerroit tuon, Linda."
"Tiedän, että se vaati rohkeutta."
"Rakastamme sinua ja hankimme sinulle tarvitsemaasi apua."
Keskustelun jälkeen olin ällistynyt.
Kysyin Jumalalta, mitä ihmettä oli tapahtunut.
Hän kuiskasi sisimpääni: "Näin Minä tunnen sinua kohtaan."
"Rakastan sinua ja järjestän sinulle apua."
Tästä alkoi 11 vuoden matka muutokseen.
En olisi suostunut, jos olisin tiennyt miten kauan se kestää.
Olen kiitollinen pastorilleni, joka osoitti ymmärtäväisyyttä -
mutta piti myös lujasti kiinni Jumalan sanasta.
Hän ei sanonut: "Jos tunnet itsesi mieheksi, mene leikkaukseen."
"Aloita hormonihoidot, ja me tuemme sinua."
Rikkinäisyyteni vahvistaminen ei olisi ollut rakkautta.
Se olisi tehnyt tyhjäksi ristin voiman.
Totuus alkoi juurtua sisimpääni ja murtaa kahleita.
Pääsin vihdoin ongelmani ytimeen.
Olin sanonut Jumalalle: "Tiedän, millaiseksi teit minut, -
mutta en hyväksy sitä."
"Luon itseni uudelleen mieleni mukaiseksi."
Olin asettunut Jumalan paikalle.
Kerran Jumala kysyi minulta: -
"Mitä sinä todella haluat?"
Minun täytyi miettiä asiaa pari päivää.
Lopulta vastasin Hänelle: -
"Haluan tietää, miltä tuntuu päästä syntikierteestä -
ja elää voittajana."
"Haluan tuntea rakkautesi."
"Mutta ennen kaikkea -
haluan todella, todella tuntea Sinut."
Jumala muistutti minua, -
että jos haluan olla opetuslapsi, minun on luovuttava kunnianhimosta.
On otettava ristini ja seurattava Häntä.
Jokainen, joka haluaa pitää elämänsä itsellään, kadottaa sen, -
mutta joka luopuu elämästään Hänen vuokseen, löytää todellisen elämän.
Tämän Raamatun kohdan avulla aloin todella vapautua.
Jeesus antoi jotain enemmän kuin naiseksi pukeutuminen.
Halusin mieluummin Hänet kuin mitään muuta.
Jumala haluaa rakkautemme.
Hän haluaa suhteen kanssamme.
Hän halusi sitä niin paljon, -
että lähetti Poikansa kuolemaan ristillä syntiemme vuoksi.
Jumala haluaa myös, että meillä on terveet suhteet muihin ihmisiin.
Transnaiseksi ryhtyminen oli ehkä itsekkäimpiä asioita, -
joita olen elämässäni tehnyt.
Meidät on kutsuttu epäitsekkyyteen, -
antamaan omastamme toisille kuten Herramme Jeesus teki.
Onni on kuin perhonen, jonka voit pyydystää, -
mutta se kuolee ja häviää.
Todellinen ilo löytyy yhteydessä Jumalaan, Jeesuksen kautta.
Tätä on todellinen ilo, ja se on vapaasti tarjolla.
Tulee vain tehdä mielenmuutos, katua, pyytää Jumalalta anteeksi -
ja ottaa Jeesus vastaan.
Tästä alkaa ehyt elämä.
Yksi kulttuurimme valheista on, -
että seksuaalinen nautinto on elämän täyttymys -
ja seksi rakkauden korkein muoto.
Toki ne ovat tärkeitä asioita ja Jumalan lahjoja.
Jumala loi seksin, -
ja ihanne olisi, että kaikki pääsisivät nauttimaan siitä.
Kuitenkin jos keskitymme vain seksuaalisuuteen, -
meiltä jäävät huomaamatta rakkauden syvemmät muodot, -
jotka Hän on myös luonut.
Rakkauden perimmäinen muoto -
on Jumalan ja ihmisen välinen rakkaus.
Se on paljon syvempää kuin seksuaalinen rakkaus.
Sitten on yhteisössä koettava rakkaus.
Seksuaalisen rikkinäisyyden ja turhautumisen kanssa kamppaileva -
ei välttämättä löydä tyydytystä näihin ongelmiin.
Mutta Jumala lupaa aina tällaisellekin ihmiselle, -
että hän voi kokea uskovien yhteydessä syvää rakkautta.
Yhteisestä uskosta seuraa uskovien keskinäinen rakkaus, -
koska Jumala on ensin rakastanut heitä.
Tämä ei toki korvaa seksuaalista rakkautta.
Mutta suuremman rakkauden kohtaaminen -
asettaa seksuaalisen kaipauksen oikeisiin mittasuhteisiin.
Samoin on erilaisia läheisyyden muotoja.
Yksi niistä on seksuaalinen läheisyys, joka on tärkeä asia.
Jumala suunnitteli sen avioliittoa varten.
Mutta on muutakin, kuten vanhemman ja lapsen välinen läheisyys.
On sisarusten välistä läheisyyttä -
ja hyvien ystävien välistä.
Seurakunnassa voi kokea uskovien yhteyttä.
Mutta on kaikkein syvin läheisyyden muoto, -
joka jättää muut varjoonsa.
Tämä on läheinen suhde Jumalaan.
Se ei tarkoita pelkkää tietoa Jumalasta -
vaan ikuista elämää Hänen kanssaan.
Uskomalla Jeesukseen voimme kokea päivittäin yhteyttä Jumalaan.
Jos koet syntyneesi väärään kehoon, -
kysy Jumalalta, mikä on totuus itsestäsi.
Kuinka Hän näkee sinut? Kenelle voit puhua asiasta?
Jumala antaa sinulle ihmisiä avuksi.
Itse luin ihmisten kertomuksia ja ymmärsin, -
että Jumala voi samoin auttaa minuakin.
Prosessiin täytyy myös sitoutua, sillä se on kivulias.
En haluaisi käydä samaa läpi uudelleen, mutta nyt olen vapaa.
On käsiteltävä kaikki sotkuiset asiat, -
ja ne nostavat esiin vielä lisää sotkua.
Ainoa keino on kuitenkin käsitellä koko menneisyys: -
mitä tilanteissa todella tapahtui?
Kun valhe on kerran uskottu, katsomme kaikkea sen läpi.
Tällöin totuuskin näyttää kierolta, emmekä ensin usko sitä.
Pidämme valhetta totuutena.
Valheen siemen sydämessä saa meidät hylkäämään totuuden.
Kaikki näkemämme suodattuu tämän linssin läpi.
Se täytyy siis puhdistaa.
Tarvitaan ihmisiä, jotka puhuvat totuutta.
Sanotaan, että lapsen kasvatukseen tarvitaan koko kylä, -
ja niin tähänkin.
Eri ihmisiltä opin eri asioita.
He eivät olleet minun saappaissani, -
joten he näkivät asioita, joita minä en nähnyt.
Emme näe itse kaikkea, mitä ulkopuoliset näkevät.
Kannattaa olla avoin näkemyksille, vaikka olisikin eri mieltä, -
ja kysyä: entä jos se onkin totta?
On olemassa hyväntahtoisia ihmisiä, -
jotka haluavat auttaa eheytymisessä.
Kannattaa silti kysyä Jumalalta, ketkä ovat turvallisia ihmisiä.
Minulle tuotiin meikkejä, jotta voisin naisellistua.
Ydin ei ole naisellisuus vaan pyhyys ja vapaus Kristuksessa.
Meni kuusi vuotta, ennen kuin pystyin pukeutumaan naisellisesti.
Sydämessäni en kyennyt hyväksymään sitä.
Ulkoisesti heijastamme sitä, mitä sisällämme tapahtuu.
Minua yritettiin saada pukeutumaan mekkoon, mutta en ollut valmis.
Jokainen saa edetä omaa vauhtiaan Jumalan kanssa.
Hän näyttää, mikä on oikein.
Haasteet voivat näyttää vuoren korkuisilta, -
mutta vuorta ei tarvitse valloittaa päivässä.
Jumala on kanssasi joka askeleella.
Hän ei kutsu sinua eteenpäin -
viedäkseen takaisin vankeuteen.
Hän ei ole sellainen. Jumalan kanssa olen mennyt vain eteenpäin.
Opin yhä jatkuvasti uutta naiseudestani.
En ole valmis, mutta olen vapaa.
Olen vapautunut asioista, joista en olisi ikinä uskonut pääseväni.
Sukupuolidysforia on todellinen häiriö, joka tulee tunnustaa.
Ihmiset kärsivät ristiriidasta, -
jota he kokevat mielensä ja kehonsa välillä.
He saattavat kysyä: "Miksi Jumala teki minusta tällaisen?"
Tai: "Jos tämä on väärin, -
miten Jumala aikoo korjata tilanteen?"
"Onko minulla mitään toivoa?"
Meidän tulee ensinnäkin ymmärtää, -
että jokainen ihminen kokee rikkinäisyyttä eri alueilla.
Yksi näistä on seksuaalisuus.
Rikkinäisyys ei ole osa luomistyötä -
vaan syntiinlankeemuksen seurausta.
Siksi emme voi sanoa: "Jumala teki minusta tällaisen, -
joten minun kuuluu elää näin."
Ihminen on yhdistelmä Jumalan hyvää luomistyötä -
ja synnistä johtuvia vääristymiä.
Mutta on olemassa toivo.
Se on sama transsukupuolisille kuin muillekin ihmisille.
Toivo on siinä, että synti kaikkine seurauksineen -
on lopullisesti voitettu ristillä.
Tässä elämässä emme koe pelastusta täydellisenä, -
vaan elämme rikkinäisinä.
Voimme toki kokea tietyssä määrin parantumista ja lohtua.
Monet ovat kokeneet Jumalan voimaa ja voivat todistaa, -
että kaikenlaisesta seksuaalisesta rikkinäisyydestä voi parantua.
Mutta toivomme perusta ei ole tässä elämässä.
Kukaan ei pääse täysin vapaaksi synnistä ja sen seurauksista.
Siksi toivomme on tulevassa elämässä, jossa kaikki korjataan.
Meidät herätetään kuolleista ja kirkastetaan.
Tulemme jälleen Jumalan kuvan kaltaisiksi -
ja Jeesuksen kaltaisiksi, johon olemme yhteydessä uskon kautta.
Raamattu sanoo: "Herran silmät tarkkaavat maata, -
että hän auttaisi niitä, jotka ovat antautuneet hänelle." (2.Aik.16:9)
"Minä tunnen ajatukseni, jotka minulla on teitä kohtaan, -
minä annan teille tulevaisuuden ja toivon.
Silloin te huudatte minua avuksenne, ja minä kuulen teitä.
Te löydätte minut, kun etsitte kai- kesta sydämestänne." (Jer.29:11-14)
"Jos joku tahtoo perässäni kulkea, ottakoon joka päivä ristinsä.
Joka tahtoo pelastaa elämänsä, kadottaa sen, -
mutta joka kadottaa elämänsä minun tähteni, pelastaa sen.
Mitä hyödyttää, jos voittaa omakseen maailman -
mutta saattaa itsensä turmioon?" (Luuk.9:23-25)
Jokaisella on ristinsä kannettavana.
Joku syntyy ilman raajoja, -
toinen kamppailee sukupuoliristiriidan kanssa.
Kaikille vastaus on sama. Psalmin 121 sanoin: -
"Nostan silmäni vuoria kohti: mistä tulee minulle apu?
Apu tulee Herralta, joka on tehnyt taivaan ja maan.
Herra varjelee lähtemisesi ja tulemisesi nyt ja iankaikkisesti."
Suomennos: Sari Nuutinen