Statisterna är skådespelare och företräder ej innehållet i programmet.
Jag vaknade efter operationen med stora bröst, vagina, hela paketet.
Där hängde slangar överallt och jag tänkte: Vad är det jag har gjort?
TRANSFORMERAD Att landa i det du blivit skapad till
I begynnelsen skapade Gud mannen och kvinnan till sin avbild.
Han befallde dem att föröka sig genom sexuellt umgänge -
i livslånga relationsförbund med det motsatta könet.
Då de syndade föll hela skapelsen - båda människan och naturen.
Människans hjärtan fördunklades och man började lovprisa skapelsen -
snarare än Skaparen. Följden blev hat, krig och sexuell omoral.
Människans DNA blev defekt, sjukdom spred sig över jorden -
livslängden blev kortare, barn dog vid födseln eller föddes med defekter.
Majoriteten av mänskligheten förlorade vetskapen om Skaparen -
så man uppfann fiktiva gudar som återspeglade det egna förfallet.
Som förklaring till att det föddes barn med missbildade kön -
uppfann man gudar med liknande defekter. Enligt den romerska -
historikern Plutarchos var Kybele en av de första hermafroditiska gudarna -
en forn-frygisk gud som kallas modergudinnan och tillbads med -
rituella orgier i bergen i Anatolien och senare i Grekland och Rom.
Hon finns avbildad på artefakter från de tidigaste civilisationerna -
Mesopotamien, Assyrien och Babylonien.
Enligt sägnen hade hon både han- och honkön och karaktärsdrag -
en hermafrodit enligt grekisk mytologi. Den romerska poeten Ovidius skrev -
att Hermafroditos - begreppets ursprung - blev till då gudarna -
förenade Afrodites och Hermes son med källnymfen Salmakis.
Sedan dess har hermafroditer varit en symbol för det androgyna och -
har avbildats i grekisk-romersk konst som kvinnogestalter med manligt kön.
Enligt myten kastrerar Kybeles vackre unge vän Attis sig själv -
för att grunda hennes prästerskap kallat gallus.
Historiska romerska källor talar om gallus som ett mellan- eller tredje kön.
Efter att kristendomen under 300-talet blev romarrikets statsreligion -
skrev Sankt Augustinus att han sett galli längs gatorna i Karthago med -
inoljade hår och pudrade ansikten, slappa lemmar och en feminin gång.
Judisk rabbinsk litteratur talar om två klasser av intersexuella.
"Tumtum" är personer med okänt kön, det är dolt -
det råder tvivel om ifall de är av han- eller hon-kön.
"Androgynos" är däremot individer med bägge könen och/eller karaktär.
Dessa ska inte förväxlas med eunuckerna som var kastrerade -
hedniska präster eller tempel- prostituerade. Historiskt sett har -
intersexualism uppfattats som det kön som verkar styra beteendet.
Idag definieras intersexuella som personer vars könskaraktär, inklusive -
kromosomer, gonader, könshormon eller könsorgan är avvikande.
Det vanligaste är Klinefelters syndrom med könskromosomvariationer -
som XXY istället för det normala XX eller XY.
Detta kan resultera i exempelvis infertilitet.
Trots att transaktivisterna påstår motsatsen talar majoriteten -
av historiska referenser om det som verkar överskrida -
normala sexuella gränser, det vi idag kallar intersexualism.
Intersexualism är ett begrepp som används när man talar om personer -
med en fysiologisk störning då kroppen inte stämmer överens med -
det vi i vanliga fall förväntar oss av en biologisk man eller kvinna.
Jag lider av ett genetiskt tillstånd som kallas Klinefelters syndrom.
Det är inte något ärftligt.
Intersexualism innefattar mindre än 1 % av befolkningen.
Det handlar om individer födda med blandade Y- och XY-kromosomer -
ibland är könsorganen obestämbara -
och det är ett medicinskt problem, inte psykologiskt.
Mycket få av dem som drabbats av detta påverkas negativt.
Begreppet intersexualism tillämpas vid Klinefelters syndrom.
Jag vet, då jag har penis och pung att jag är en man.
Jag har aldrig sett mig som kvinna. Under en period av min uppväxt -
provade jag mammas smink och jag tog på mig kvinnokläder.
Men det var inte på grund av att jag inte kände mig som en pojke -
då kanske det var så men jag identifierade mig mer med mamma.
Numera vet jag att jag är en man -
men jag har svårt att passa in med andra män.
Intersexualismen vänjer jag mig vid mer och mer -
men att vara intersexuell betyder inte att jag inte är en man.
Det som är viktigt att förstå är att intersexualism -
är en helt annan sak än det som kallas transpersoner.
Transpersoner är sådana som biologiskt sett har en -
normal manlig eller kvinnlig kropp men upplever en -
psykologisk oförenlighet mellan hur de känner och den faktiska kroppen.
En intersexuell har däremot en kroppslig biologisk tvetydighet.
Intersexualism och transpersoner skiljs åt av det biologiska.
Vi ska fokusera på dem som kan definieras som transpersoner.
Transperson är tekniskt sett ett paraplybegrepp som beskriver -
individer vars könsidentitet/uttryck står i strid med deras genetiska kön.
Idag kallas det könsdysfori men i modernt språkbruk -
innefattas transsexuella, transvestiter, dragdrottningar och -
felaktigt intersexuella. Begreppet är oberoende sexuell läggning.
Transsexualism är ett medicinskt begrepp för individer -
som har genomgått könskorrigerande medicinsk eller kirurgisk behandling -
men idag inkluderar begreppet också dem som vill men inte får behandling.
Transvestit eller crossdresser definierar personer som får -
sexuell njutning genom att klä sig som det motsatta könet -
men i vardagsspråk inkluderas också de som inte får sexuell njutning.
Man inkluderar inte dem som gör det av politiska skäl -
som exempelvis Jeanne d'Arc eller av yrkesskäl som drottning Hatshepsut -
som bar manliga kläder och lösskägg för att regera Egypten år 1503 f.Kr.
Dragdrottningar eller -kungar klär sig i underhållningssyfte.
En del är verkliga transvestiter medan andra så som Milton Berle -
Jack Lemmon, Tony Curtis, Flip Wilson och Tim Curry m.fl -
gör det för skojs skull. Vissa dragqueens drivs av viljan att driva -
med det motsatta könet genom att överdriva deras sexualitet -
medan andra gör det för att få acceptans.
- När man studerar denna grupp ser man att dessa människor -
har mycket bräckliga identiteter och ett bräckligt ego - jaget.
Begreppet könsidentitet talar om hur personen upplever eller uttrycker -
sin manlighet eller kvinnlighet. Det handlar om hur de känner sig.
Uppfattar de sig själva som man eller kvinna?
Detta begrepp introducerades till följd av att man upplevde att det -
finns en motsägelse mellan hur de känner sig manlig eller kvinnlig -
på insidan och den den biologiska utsidan - det biologiska könet.
Man har ännu inte hittat en biologisk eller genetisk grund -
eller prenatala faktorer som orsakar detta tillstånd.
Det tekniska begreppet är könsdysfori -
och är vedertaget av trans-debattens alla sidor.
Skillnaderna ligger i förståelsen för vad som orsakar tillståndet och -
hur man ska behandla det, om man nu ska behandla det.
Men de som anser att detta vållar lidande för individen i fråga -
frågar sig hur man ska få bukt med lidandet.
AKT II Tidiga faktorer under barndomen
- Under åren har jag insett att många som kämpar med transsexualitet -
egentligen kämpar med sin sanna identitet.
Det orsakas många gånger av en felaktig uppfattning om jaget -
eller förkastelse som kan ha orsakats av någon annan -
en förälder, en pappa kanske ifall det är en man som kämpar med det -
eller den egna uppfattningen om relationen till pappan.
Det började när jag var omkring 4 år gammal.
Min farmor tyckte av någon anledning om crossdressing.
När jag var 5 år hade hon sytt mig en lila långklänning -
och när jag var utklädd till flicka blev hon upprymd -
hon tyckte bättre om mig som flicka, hon förstärkte mina kvinnliga drag -
och jag blev så van vid crossdressing och vid den -
uppskattning jag fick då hon hela tiden uttryckte hur fin jag var.
Det fick jag aldrig höra från henne som pojke utan bara som flicka.
Jag tyckte om bekräftelsen jag fick så efter två år tog jag hem klänningen -
i vetskap om att jag när jag var ensam hemma kunde ta på mig -
klänningen och kanske känna det som farmor fick mig att känna.
Jag såg min pappa misshandla min mamma både emotionellt och verbalt.
Jag såg min mamma brytas ner och jag drog slutsatsen att kvinnor -
var hatade, sårbara och svaga, att det var därför han gav sig på mamma.
När jag såg mamma reagera på detta såg jag att hon var svag -
då hon inte visste hur hon skulle stå på sig och dra gränser -
då hon var rädd för honom. Hon agerade som att hon var hatad.
När jag begrundade det insåg jag att jag var som min mamma, att mamma -
och pappa var olika och jag ville inte vara hatad, svag och sårbar.
Mitt enda alternativ var att bli en man.
När jag var 7 år föddes min lillebror och han blev enormt firad.
Den lilla kärlek jag fått från pappa gick nu till min lillebror -
och med det kom en annan lögn om att jag var utbytbar.
Pojkar hyllas medan kvinnor byts ut och det bekräftade -
att jag var tvungen att vara en pojke för att bli älskad.
Jag började inse att jag var annorlunda när jag var 5 år.
Jag gillade inte det som små pojkar brukar gilla.
Ungarna i grannskapet spöade upp mig, jag fick inte vara med och leka.
Fast flickorna drogs alltid till mig -
och när pojkarna spöade upp mig försvarade de mig -
så jag började umgås mer med flickorna och därefter antog jag -
att flickor var bättre än pojkar och att det kanske var det jag skulle -
vara då flickorna tyckte om mig medan pojkarna bara var elaka.
Jag växte upp i ett kristet hem från det att jag var 10 år.
Hemmasituationen var avvikande. Pappa var alkoholist och han -
misshandlade mamma väldigt illa och vi lämnade honom när jag var 7 år -
jag, min syster och mamma som uppfostrade oss här i Los Angeles.
Jag trivdes inte i skolan. Jag var feminin då jag inte hade någon -
manlig förebild och jag umgicks med flickorna och lekte inte med pojkarna.
Jag stämplades som homosexuell innan jag visste vad det var.
Jag fick fråga ungarna i skolan vad det innebar att vara gay.
Jag och min syster brukade bada tillsammans och mamma tvättade -
oss så att vi skulle vara riktigt rena. Jag minns hur jag sa till min syster -
att jag ville bli som henne. Jag vet inte var det kom från. Hon såg -
frågande på mig. Jag vet inte varför men något i mig ville vara som hon.
Pappa satt i fängelse då han var väldigt våldsam.
Han misshandlade mamma så hon lämnade honom.
Mamma kämpade med en svår depression -
och hade svårt att vara närvarande för mig och min bror -
och det var hon som introducerade mig och min bror för pappa -
och vi såg honom genom hennes och min mormors ögon.
De tyckte inte om honom då han var så våldsam och diabolisk.
Han tog inte sitt ansvar som min pappa -
inte heller att han skulle hjälpa mig i min utveckling som ung man.
Det blev en enorm emotionell skada.
Jag betedde mig mer som en flicka än som en pojke.
Jag började identifiera mig med det kvinnliga och började stjäla mammas -
kläder och bära dem i garderoben. Ibland blev jag upptäckt och -
bestraffad men jag fortsatte. Det blev bara värre och värre.
Först ett klädesplagg sedan två och snart var jag helt och hållet drag -
försökte se kvinnlig ut men jag visste inget om smink. Jag var bara ett barn.
Mamma brukade ofta säga att jag var ett väldigt fult barn.
Jag växte upp med känslan av att det var något fel med mig.
Jag vet att min far alltid ville ha en son. Den som han fick -
var inte alls som han hade tänkt sig, men dessförinnan kom jag.
Jag föddes mycket oönskad då jag var flicka.
Pappa hade eget företag så vi hade inte någon nära relation.
Han var alltid upptagen så vi hade ingen intim relation.
Mamma jobbade också jämt men hon var mer tillgänglig.
När jag var 2 år gammal sa min mamma till mig att jag -
borde varit en flicka. Hon hade redan två pojkar och ville ha en flicka.
När jag var kring 50 år frågade jag om hon verkligen sagt så då det följt -
mig hela livet. Hon bekräftade det då jag trodde det var något jag hittat på.
Jag mindes inte att hon också sagt att hon var glad att jag var en pojke.
- Min pappa var aldrig där. Jag var hos mina farföräldrar som var kristna.
Det var en trygg plats. Pappa kom dit men han -
kände inte vid varken mig eller min bror. Han bidrog inte ekonomiskt.
Jag fick ingen faderskärlek eller något godkännande.
Jag kände mig alltid annorlunda.
Jag visste inte varför. Det var inget jag kunde uttrycka.
Jag bara visste att något var annorlunda.
Jag minns att jag kände mig annorlunda.
Jag var mer maskulin. TV:n sa att jag var man -
mamma sa att jag inte var som en japansk flicka så jag måste vara man.
Jag började se mig själv som en man.
- Jag har inga minnen om att jag var lycklig som flicka.
Jag visste att jag var en liten pojke fånge i en flickas kropp.
Det var inte övergående. Mina föräldrar trodde nog att jag -
var en pojkflicka och att jag skulle växa ur det. Men det var en fixering.
Jag skulle inte vara komplett utan manliga genitalier.
När jag var 9 år gammal hörde jag talas om operationer för att byta kön -
som idag kallas könskorrigering och jag såg det som lösningen.
Jag bestämde att så fort jag var gammal nog och hade nog med -
pengar skulle jag byta namn till David, byta kön och leva lycklig i alla dagar.
AKT III Övergrepp
Jag tog hem klänningen så att jag kunde känna det jag kände när jag -
tog på mig dem. Även om inte farmor var där kunde jag höra hennes röst.
En kväll frågade mamma mig om klänningen i min byrålåda.
Jag började svettas och berättade att farmor hade sytt den åt mig.
Jag förklarade vad som hade hänt och pappa började spraka -
som ett romerskt ljus. Han var polis på deltid och industriförsäljare -
inte en fjolla direkt, han höll på med judo.
För att uttrycka det milt var han inte särskilt glad åt det.
Efter det fick jag inte besöka farmor och hon var arg för att jag avslöjat -
det som skulle ha varit en hemlighet. Jag kände mig ansvarig för -
allt som gick snett mellan mina föräldrar, farmor och mig.
Det var dynamiken och det var här jag kände att det började bli fel.
När jag var 11 år började min äldre halvbror förgripa sig på mig.
Även om det kändes fel fanns tanken om kvinnans svaghet där.
Jag växte upp i en ohälsosam atmosfär. Allt det där att det vore -
bättre att vara pojke, man ansåg redan att jag var söt som pojke.
Att vara kvinna var inget bra alternativ.
Min pappas adoptivbror som bara var tonåring -
tyckte att jag var ett lovligt byte -
så han började förgripa sig på mig bakom garaget. Nu hade jag farmor -
den lila klänningen och min farbror som förgrep sig på mig.
Jag träffade pappa när jag var 10 år gammal. Han hade suttit inspärrad -
och när han kom hem var allt jag ville att ha en relation med honom -
och jag visste att saker skulle bli annorlunda då min pappa -
skulle kunna beskydda mig från allt. Men så blev det inte.
Jag besökte pappa på de ställen där han bodde, alltid med en ny kvinna -
som jag aldrig förr hade träffat. Han brukade vänta tills hon -
hade somnat och sedan kom han till mitt rum och hade sex med mig.
Han sa saker som fick mig att känna mig som en kvinna.
När flickorna började mogna började jag också att sminka mig.
Jag insåg att det gav mig uppmärksamhet. Killar brukade inte -
umgås med mig men om jag rökte på och söp ville de umgås.
Jag började göra den när jag var 13 år gammal.
När jag var 16 år hade jag långt hår och massor av smink.
Jag ansåg verkligen att Gud hade gjort ett fruktansvärt misstag.
Jag borde ha blivit född till kvinna och försökte rätta till det på egen hand.
Han frågade mig och det som hade hänt kvällen innan kändes konstigt.
Jag svarade ja och då sa han att det var så en far älskade en son -
och att jag inte hade upplevt det då vi varit åtskilda så länge -
och att det var så det skulle vara. Det skulle kännas underligt till en början -
men det skulle komma att kännas normalt, vilket det gjorde.
Det var övergrepp. Mamma var mentalsjuk, jag gick i katolsk skola -
en äldre kusin förgrep sig på mig, jag blev gruppvåldtagen i scouterna.
Det var något med femininiteten. Man retade mig men jag tänkte -
att om jag betedde mig så kunde jag få det jag behövde - bekräftelse.
Jag hängav mig åt det.
Jag trodde alltid att jag skulle få skulden -
om berättade om övergreppen, att jag skulle råka illa ut.
När det hände bara hände det. Gränsen korsades och inget blev sagt.
Ju äldre jag blev desto mer identifierade jag med det feminina -
jag hade bara tjejkompisar och inga killkompisar.
Jag började utvecklas som vore jag en flicka och jag började -
se på pojkar som det motsatta könet, de var något annat än jag.
Jag var omkring 10 år när jag tog på mig alla kvinnoplagg och en dag -
upptäckte mig äldre bror mig i full mundering. Sedan låg jag risigt till.
Det förvärrades när jag var 10 år då min farbror visade mig pornografi.
Då blev det mer sexuellt än bara crossdressing.
Det blev sexuellt tillfredsställande att klä mig som kvinna.
När jag gick i mellanstadiet var det två klasskamrater -
som lurade med mig hem och där band de mig och försökte våldta mig.
Då var jag omkring 13 år.
När jag var 9 år hade pappa sitt eget företag och en av hans -
anställda hade sovit över. Den kvällen sov jag i vardagsrummet -
och jag vaknade med en naken man över mig.
Han sa att jag skulle råka illa ut om jag berättade.
När jag var 9 år skulle en unge sova över hos min mellanbror. Vi delade -
rum och han visade saker för min bror som barn inte borde utsättas för.
Han hade uppenbarligen lärt sig det av någon vuxen -
och detta påverkade mig då jag också deltog.
Det var då jag började med crossdressing.
Jag ifrågasatte mig själv hela tiden då jag var attraherad av pojkar.
Jag försökte undertrycka det och i tonåren ha ett förhållande -
med en tjej men jag hade samtidigt en dragning till det egna könet.
Det var nog en konsekvens av de upprepade övergreppen.
Jag blev våldtagen av min mammas pojkvän -
från det jag var 5 tills dess jag var 12 år gammal.
Vågar man inte säga något då han har hotat med att döda en -
eller att ta en till Mexiko så kommunicerar man inte med sin mor.
Min första erfarenhet var i badrummet där mamma hade smutstvätten.
Hon hade lagt sina kläder på tvättkorgen. Jag vet inte varför -
men jag provade dem och det kändes så rätt.
Jag kan inte förklara det. När jag såg mig själv visste jag att det var rätt.
När jag var 10 år utsattes jag för pornografi via några barndomsvänner.
Det väckte en massa sexuella saker inom mig. Jag drogs till männen -
i bilderna och ville vara en man som knöt an sexuellt med en kvinna.
Det var början till sexuella missbruk som förföljde mig i 20 år.
Det hände en sak när jag var omkring 12 år.
Jag bar kvinnokläder i badrummet och mamma kom till dörren som var låst.
Hon ville komma in och jag skyndade mig för att få av mig hennes kläder.
När jag öppnade dörren var jag naken och hade läppstift i hela ansiktet.
Mamma gjorde det värsta tänkbara - hon ropade dit min pappa.
När min pappa kom vet jag att hans tanke var att han kunde -
få mig att aldrig göra så igen genom att skambelägga mig.
Han fick mig verkligen att skämmas men det han inte insåg var -
att det bara var som att hälla bensin över en eld.
När jag var 10 år blev jag våldtagen. Det raderade min känsla för gränser.
Redan då insåg jag att mycket av det som hände var för att jag var flicka.
Budskapet jag fick var att pojkar blev mer accepterade.
Jag tog betalt för tidningen och det var en man som erbjöd mig en öl.
Jag var 13 år gammal, såklart jag ville ha öl!
Jag drack några öl och han frågade ifall jag ville se på porr.
Jag tackade ja och när jag låg på sängen och såg på filmen låg han -
bredvid. Han började ta på mig och så var det igång. Sessionen fortgick -
och sedan drog jag där ifrån. Det fortsatte i kanske några månader.
En gång så sa han att det var min tur att ta hand om honom -
men det ville jag inte så jag stack illa kvickt och kom aldrig igen.
Vissa har blivit antastade, vissa har varit med om något -
annat trauma och det är därför de söker sig en ny identitet -
för att lämna sin sanna identitet bakom sig i många fall.
Ibland har man sett sina föräldrar skadas av andra och deras -
hantering av den smärtan har fått dem att vilja fly in i en sorts fantasi.
I andra fall kan det finnas andra mentala problem - tvångssyndrom -
personlighetsstörningar, separationsångest.
Det finns många orsaker till det här men poängen är att det -
finns underliggande problem och vi kan inte som församlingar -
och pastorer förstå vad det är personerna har det jobbigt med.
Det enda vi uppnår med könsbyten och skönhetsoperationer är att låta -
dem ikläda sig en ny identitet på utsidan medan insidan finns kvar.
De har fortfarande ont och såren i hjärta och själv finns fortfarande kvar.
AKT IV Ett kliv in i trans-världen
I början på 1920-talet började man utföra primitiv könskorrigering.
Mest känd är den som utfördes på Einar Wegener. Han genomgick -
många operationer på 1930-talet för att bli en kvinna och bli gravid.
Hans story återberättas i filmen från 2015, "The Danish Girl" -
med Eddie Redmayne. Wegener dog till följd av sin femte operation.
På 1940-talet levde Dorothy Tipton som manlig amerikansk jazzmusiker -
under namnet Billy Tipton. Hennes egen son fick veta efter hennes död.
Efter avskedet från armén på 1950-talet genomgick -
George Jorgensen ett könsbyte och kallade sig själv Christine Jorgensen.
Den numera klassiska rubriken löd: F.d. soldat blir blont bombnedslag!
1965 övertalade psykologen John Money Johns Hopkins Hospital att -
utföra könskorrigering men efter att en studie 1979 hade visat att -
de som genomgått dessa operationer inte var mer anpassade till samhället -
än sina gelikar avslutade psykiatern dr Paul McHugh programmet.
Forskaren Jon Meyer: "Kirurgi är inte rätt behandling för psykiskt sjuka.
Dessa patienter har allvarliga psykiska besvär som kvarstår efter ingrepp."
Hans iakttagelser stärks i en omfattande svensk studie från 2011.
Enligt dr McHugh är könsbyten en biologisk omöjlighet -
och transgender en psykisk sjukdom som förtjänar behandling.
"De som genomgår könskorrigering förändras inte från man till kvinna -
och vice versa utan blir feminiserade män eller maskuliniserade kvinnor."
Transgenderkänslan stämmer inte med verkligheten ungefär som när -
en anorektiker ser sig i spegeln och tror sig vara överviktig.
70 % - 80 % av barn som känner sig som transgender -
blir över tid spontant av med dessa känslor.
"De som främjar könskorrigering -
samarbetar med och främjar en psykisk sjukdom."
Dr McHugh förebrår också de läkare han kallar vilseledda som delar ut -
hormonhämmande till mycket små barn trots att de hämmar tillväxt och -
riskerar att ge sterilitet. McHugh säger att det närmast är barnmisshandel.
DSM - Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders -
fastställer vad som räknas som patologiskt och inte inom psykiatrin.
Nu och då blir den omarbetad och var gång det blir gjort -
måste vi psykologer gå igenom revisionen för att förnya vår licens.
När man kommer dit säger presentatören: Denna version är -
bättre än alla sina föregångare då den innehåller mer vetenskapliga belägg.
Det är inledningen. Där sitter vi i sex timmar och lyssnar på alla diagnoser -
och så visar de en bild på en leende Chastity Bono och säger att -
grundkommittén hade beslutat att transgender är en sjukdom -
en förvrängning. Men kommittén fick så många arga protester, fler brev än -
någon annan diagnos att de ändrade inställning och normaliserade det.
Det är tydligt att det inte är en vetenskaplig organisation -
psykologin och psykiatrin är inte längre vetenskaplig.
Den förlorar sin trovärdighet och DSM är numera åsiktshandlingar.
Det var en som ringde som hade gått till en terapeut under ett år.
På bara tre månader övertalade hon honom att byta namn olagligt.
Efter åtta månader pressade hon honom att genomgå könskorrigering -
annars skulle han inte få träffa henne längre.
Det han också fick veta var att hon själv var transperson.
Vi har alltså trans-terapeuter som kommer till sessioner med en agenda
som näst intill går ut på hur snabbt de kan de övertyga personen -
att byta identitet, byta namn, genomgå könskorrigering och -
leva med denna nya identitet.
Jag började fundera över vem jag var, ifall jag var flicka eller pojke.
Då tänkte jag att det måste ha varit så nytt för Gud att inte ens Han förstod.
Det kändes som att jag på egen hand var tvungen att fixa det.
Jag gick i kyrkan och en kväll träffade jag en flicka.
Vi började dejta och två år senare gifte vi oss.
Jag fick bil när jag fyllde 16. Jag hade en flickvän som jag dejtade.
Jag ljög för mina föräldrar om vart jag åkte.
Hennes föräldrar räknade ut det då saker inte verkade stämma.
Hon ringde mina föräldrar som sedan konfronterade mig -
och då berättade jag att jag ville vara en man.
Pappa sa att jag inte fick och att det var det. Jag vände mig till mamma -
och sa att jag ville vara en pojke. Mamma sa att det var äckligt.
Ena sidan av mitt liv såg idyllisk ut.
Allt var bra, jag tjänade bra, friska barn o.s.v.
Jag drack inte hemma utan det gjorde jag när jag var borta.
Jag fick det ur vägen och kom hem och var en annan människa.
Det var två separata världar, tre var det egentligen. Jag hade familjen -
den lila klänningen och min karriär där jag var på väg att bli framgångsrik.
Trots att hon visste allt om mig såg hon mig ändå som sin pojkvän.
Vi var tillsammans till och från. När jag fyllde 19 flyttade jag hemifrån.
Jag forskade i vem som kunde hjälpa mig, gick till en läkare som -
kunde ge mig hormoner. Så jag flyttade ut och började ta hormoner.
Jag trodde jag var fri. Äntligen framme vid mitt liv.
När jag var omkring 17 år gammal gick jag på en nattklubb.
Man berättade för mig och showen och sa att alla var män.
Det fascinerade mig. På scenen stod en trans-kvinna -
med kvinnokropp. Hon bar röd klänning med strass och glitter.
Klänningen satt som en smäck.
Jag blev förvirrad då jag trodde att det bara var män som skulle uppträda -
men det jag såg var en kvinna. Jag kunde inte tro mina ögon -
och i det ögonblicket visste jag att det var det här jag var.
Efter gymnasiet flyttade jag hit till Los Angeles för konstskolan.
När jag var 16 gick jag på gaybar. De gillade mig. Jag var ung och lätt -
att utnyttja. Droger och alkohol kom in i bilden. Jag var full varje kväll.
Jag hoppade av skolan och blev hemlös.
Det som attraherade mig hos män kom från det att jag alltid känt mig -
som det andra och var man det andra skulle man attraheras av män.
Jag tänkte att en dag skulle jag vara det så att jag kunde -
få beskydd från och kompletteras av en man.
Jag gick raka vägen till omklädnings- rummet för att träffa denna kvinna -
och för att fråga om hon var en kvinna.
När jag frågade satt hon med huvudet sänkt -
man satte på henne peruk och hon var naken.
Hon lyfte huvudet, såg på mig, särade benen och sa: Hela jag är kvinna.
Hon hade manliga genitalier. Skakande stormade jag därifrån.
Jag kunde inte tro att det var sant, men jag visste att det var möjligt.
Jag gick alltid till barnförbjudna bokhandlar. Jag såg en tidning -
som fångade min uppmärksamhet. Det stod transformering.
Jag tog tidningen. Jag var så trött på det andra -
lesbiskt, heterosexuellt, bisexuellt. Jag behövde nytt bränsle till elden.
Jag tog tidningen och såg på den och där var en shemale. ("honman")
Bröst upptill och penis nertill. Det var häftigt och annorlunda.
Jag köpte den, tog med den hem och tillfredsställde mig själv.
Sedan kunde jag inte sluta, det följde filmer. Allt shemale var upphetsande.
I en tidning såg jag en annons som löd: Transformering, få en makeover!
Det kostade 75 dollar nere på Glamour Boutique här i Las Vegas.
Jag ringde dem och beställde tid för en makeover.
Jag gick dit och de fick mig att se jättebra ut. De kallade mig Joey som -
Joey Heatherton. Jag var dödsläcker; allt smink, peruk, kläder, jag var såld.
Jag gick längs gatorna i Kingsland, Georgia och försökte uppbåda mod -
för att få ett slut på det hela. På ett härbärge mötte jag en transa.
Vi lärde känna varandra och skaffade en lägenhet ihop.
Hela tiden som hemlös frågade jag Gud varför Han lät detta hända mig.
Vad hade jag gjort Honom?
Jag såg på TV och från ingenstans hörde jag en röst säga: -
"Du skulle ha fötts som pojke."
Jag kände inga homosexuella, ville inte vara homosexuell -
men när jag insåg att jag var född i fel kropp och att det var därför jag inte -
gillade pojkar utan var en pojkflicka, pappas lille Ed genljöd det i mig.
Hon berättade om deras sammankomster.
De brukade gå ut, ett gäng killar klädda som tjejer -
huvudsakligen till gaybarer. En del av dem skulle operera sig -
andra var i transition. Efter ett år var jag såld, jag kunde inte sluta.
Jag ville också byta kön.
När jag var 39 år började jag höra talas om transpersoner.
Jag hade kämpat i 36 år från det att farmor klädde mig som flicka.
Det är en lång att bevara en hemlighet och att kämpa för -
att handskas med det på egen hand utan hjälp från psykiatrin.
Jag gick till en världsledande specialist då jag hade råd att göra så.
Han hade skrivit den ursprungliga Harry Benjamins vårdstandard.
Han var gurun. Han visste hur man skulle diagnostisera störningen -
vilken behandling som var rätt och vem som skulle genomföra operation -
vid behov, hormonbehandling, det var honom man vände sig till.
Jag gick till honom och efter 45 minuter sa han att jag hade GID -
och att jag behövde genomgå könskorrigering -
ta hormoner för att bli kvinna.
Jag blev mållös.
Faktum är att forskning kring transpersoner -
både i fråga om själva operationen och långsiktig påverkan genomförs -
vanligtvis av människor med politiska skäl, precis som med homosexualitet.
De som står för den stora delen av ekonomiska medel är pro-gay.
Det amerikanska psykologförbundet valde att normalisera homosexualitet.
Alla publikationer som de ger ut eller tidningar som är influerade av dem -
kommer vara pro-gay och rättfärdiga sådan forskning.
De flesta måste läsa de vrångbilder som ges ut av -
dessa politiska aktivistorganisationer framställda som objektiva forskare.
Samma kväll besökte jag en nattklubb.
Jag sökte i min garderob efter något som fick mig att verka mer maskulin.
Jag hittade en hatt och en skjorta som jag hade öppen den till bröstet.
Jag försökte bli lite macho och se ut lite mer som en man.
När jag gick in på puben kändes det som att jag alltid hade gått dit.
Jag klev in som att jag ägde stället. Ingen kunde ana att jag var hetero.
Jag var varken gay eller transperson. Det var en ny identitet.
Efter att jag klev in på puben försökte jag under 18 år att leva som man.
Det ena ledde till det andra. Jag bytte namn, fick prata med -
en psykoterapeut och fick två brev, ett från psykoterapeuten -
som kostade 450 dollar och ett på 250 dollar från en psykiater som jag -
tog med till sjukhuset där jag pratade med kirurgen som gav klartecken.
Det var i augusti och jag ville opereras så snart som möjligt men jag insåg -
att det skulle ta ett tag men han kunde operera tre månader senare -
i november. Jag hade pengarna, allt gick som på räls så jag gjorde det.
Jag vaknade efter operationen med stora bröst, vagina, hela paketet.
Där hängde slangar överallt och jag tänkte: Vad är det jag har gjort?
Det finns inga bevis alls för skillnader i hjärnan. Det är en lögn -
som förespråkas av en industri som tjänar pengar på dessa människor.
"Din hjärna är annorlunda."
Var i hjärnan tror pojken att han är flicka?
Andra veckan när jag kom tillbaka berättade jag om min uppväxt lite -
mer grundligt om övergreppen. Han räckte mig då mitt godkännandebrev -
som jag kunde ta till läkaren för att få min operation. Efter två möten!
Jag tyckte att det gick lite väl fort för att göra en sådan bedömning.
Men han var redo och kallade mig en utmärk kandidat för det här -
och sa att han visste vad han gjorde. Jag sa att han skulle behålla brevet -
så jag fick tänka på saken. Jag väntade i två år under vilka -
trycket fick mig, kanske efter att ha hört det, kanske från farmor -
från radion som spelade i mitt huvud eller övergreppen.
Jag vet inte vad det var, det var en enda blandning tillsammans med -
lite alkohol som gjorde att när jag var 42 år satte mig ner med min fru -
och berättade vad som pågick, att jag ville skiljas och byta kön.
Jag hade fått några transsexuella vänner.
Jag trodde först att de var kvinnor men fick veta att de egentligen var män.
Jag vet inte varför jag började tycka om och umgås med dem.
Jag var 18 år och de brukade vara på en nattklubb som jag ofta gick till.
En av dem blev min bäste vän. Han berättade om hormoner och dylikt.
Jag brukade klä mig som kvinna till halloween bara på skoj.
Men jag insåg att jag gillade det och ville vara som de.
När jag var 15 år gick jag på barer och såg dragqueens uppträda.
Jag minns hur jag tänkte på -
hur de blev hyllade, älskade, omtyckta.
En dag skulle jag bli accepterad och älskad som kvinnoimitatör.
Jag började eftersträva det när jag var 17 år -
och när jag var 18 år började jag tävla i skönhetstävlingar.
När jag var 19 år deltog jag i "Miss Gay Texas".
Jag tänkte på hur mycket tid och energi jag investerat -
och att jag höll på att bli något.
Mitt mönster var: Bekännelse, ånger, bekännelse, ånger -
för småsaker som att prova ett par trosor eller liknande.
När jag kom tillbaka till kyrkan började jag skriva kristna sånger -
som jag sjöng i kyrkan. Det var en ung dam som fattade tycke för mig.
Jag anhöll om hennes hand och vi gifte oss -
men jag berättade inte för henne om crossdressingen.
Jag berättade om alkoholen och min svåra uppväxt men inte om det.
När jag var 15 år berättade jag för mamma att jag var gay.
Men i tjugoårsåldern var det något mer. Jag ville vara kvinna.
När jag var omkring 25 år gick jag på gay-bar på halloween av alla dagar -
och jag van titeln: "Bästa drag". Jag träffade där en transkvinna -
och vi blev bästa vänner när jag började uppträda. Jag träffade -
min partner i en drag-show. Vi var tillsammans i nästan 17 år och -
det var under den tiden jag påbörjade min hormonbehandling, rådgivning -
och för 8 år sedan var mina papper för könskorrigeringen undertecknade -
men vi lade handpenning på vårt hus. Jag lade det andra på hyllan.
Inte långt efter bröllopet började jag klä mig som kvinna framför min fru.
Jag hade henne till att köpa mina kläder, mitt smink och så vidare.
Hon försökte förstå men vi kom till en punkt då det inte gick längre.
Jag vände mig till pastorn som jag bodde med ett tag. Vi försökte -
be oss igenom. Vi bad flera gånger med det hade ingen effekt.
Han skickade mig till en psykolog, han anordnade faktiskt mötet.
Jag träffade psykologen och efter mötet ville han att vi skulle ses igen.
På det andra mötet sa han att jag hade könsinkongruens -
och han ville veta hur jag ville behandla det, vilket förvirrade mig.
När man går till läkare så berättar de vilken behandling som krävs.
Det gjorde inte han. Han ville att min fru skulle vara med på mötena -
så att vi kan tillråda skilsmässa. Sedan skulle han skicka mig -
till en annan läkare och påbörja hormonbehandling.
Vi skulle fortsätta träffas, jag skulle klä mig som kvinna på heltid -
och om 12 till 18 månader skulle jag få dokument för könskorrigering -
så att jag kunde bli den kvinna jag redan var.
Så småningom träffade jag showens värd.
Hon såg mig och tyckte att jag var den sötaste lille pojken -
och bad att få klä upp mig i drag för att se vad som hände.
Hon klädde upp mig och det var en otrolig förvandling -
för både mig och henne. Det var som att jag blev besatt av något väsen.
Jag blev någon annan när jag klädde upp och jag fick uppträda -
för första gången och på scen bar jag en mask, jag var någon annan -
förkroppsligade den där transkvinnan jag sett den där första gången.
När jag genomgick könskorrigeringen hade jag fortfarande mitt jobb -
men efter operationen fick jag sparken omgående.
Man tömde mitt skrivbord, gav mig mina saker och sa tack och adjö.
Jag tog hormoner och började få mer muskler, akne, skägget började växa.
Dessutom fortsatte jag träna och blev ganska muskulös.
Jag tog bara lite extra hormon för att vara säker på att jag kunde hålla -
fysiken uppe. Mitt mål var att aldrig vara känd som kvinna utan som man.
Jag kunde inte begripa att andra transsexuella jag träffat som ville -
att man skulle veta, men jag ville inte vara med i någon grupp och -
prata om att vara transperson. Jag ville bara ha ett vanligt liv -
som en man. Det var mitt mål. Jag insåg senare att träningen var -
mitt försvar. Ju hårdare jag tränade desto mindre svag kände jag mig.
Jag började på gymnasiet och beslutade att acceptera utmaningen.
Jag kulle inte operera mig så jag skulle försöka att anpassa mig och -
inte vara en pojkflicka. Jag har en äldre syster som jag kunde observera.
Jag bestämde mig för att låta håret växa ut och provade några av -
min systers kläder. Inget med en massa spets, något rosa eller så.
Något som var flickigt men jag kunde känna mig bekväm i.
Jag skulle kanske pröva att dejta killar.
Det var kanske något i mig som inte skulle vakna innan jag prövade.
Jag bjöd ut en kille näst sista året på gymnasiet och -
jag lånade en klänning från min syster. Jag har en bild på mig -
oerhört obekväm klädd i en klänning som inte var min.
Det hände inget den kvällen, inga gnistor, ingen attraktion.
Ju mer jag dejtade killar och experimenterade sexuellt med dem -
insåg jag att det inte var något som väcktes i mig.
Jag blev bara mer avundsjuk. Jag ville vara killen, jag ville vara -
mannen med kvinnan, inte kvinnan med mannen.
När jag bar klänning kände jag mig som en man utklädd till kvinna.
Jag visste att det inte var mitt riktiga jag.
När jag var 12 år började jag utforska sexualiteten. Jag såg på pornografi -
och jag föreställde mig bli kär i dessa kvinnor. Jag trodde att jag verkligen -
var en man, jag identifierade mig som man. Jag tror det var ett sätt för mig -
att reparera mig själv och att få reda på vad sann kärlek är. Jag trodde -
det var sann kärlek och jag försökte lappa samman denna trasiga flicka.
- Vetenskapen åsido fortsätter media att sko sig -
genom publikationer om kändisar som uppger sig vara transpersoner -
så som Chastity Bono, numera Chaz. Modellen Tracy Beatie -
som blev känd då hon födde ett barn under namnet Thomas.
OS-atleten Bruce Jenner, numera Caitlyn.
Soldaten Bradley Manning numera Chelsea.
Pojkscouterna har gett efter för trycket från media -
och tar emot flickor som påstår sig vara pojkar.
AKT V Att vända sig till Gud
En kurator letar ofta efter svåra trauman som barnet har upplevt.
Exempelvis barn som uppfostrats av far/morföräldrar där relationen -
mellan barn och biologisk förälder inte varit stark.
Man försöker upptäcka övergrepp -
blev de mobbade av pojkar och mer accepterade av flickor?
Man försöker hjälpa dem inse varför de kämpar och -
känner sig otillräckliga i sitt gudagivna kön.
En sak som kuratorer gör om det exempelvis är en pappa som har en -
son som kämpar med det här och sonen kanske är mer konstnärlig -
är att råda dem att följa med på konstkurser eller pianokurser.
Vad det än må vara så börja reparera relationen -
så att bandet mellan far och son stärks.
Är det en flicka som har det svårt är det ofta till följd av att -
de har uppfattat modern som svag. "Jag vill inte vara svag som mamma.
Jag har sett henne misshandlas. Jag vill ha kontroll."
Flickan måste lära sig vara trygg med kvinnor och inse att de -
kan vara starka och att det är okej. De kan också vara svaga.
Hon måste acceptera sig själv som kvinna och reparea skadan -
och den falska uppfattningen om vad det är att vara kvinna -
som får henne att fly från sin femininitet.
Då den bibliska synen är att det bara finns två kön, man och kvinna -
och det biologiska är den primära indikatorn på det verkliga könet -
borde all behandling för könsdysfori utgå -
från antagandet att det är personens biologiska kön snarare än deras -
könsidentitet som definierar ifall de är man eller kvinna.
Det innebär att all behandling av könsdysfori -
borde ha som målsättning att få deras psykiska -
att stämma överens med deras fysiska istället för tvärt om.
Vi hade fem eller sex sessioner och i slutet av dessa som vi hade varje -
vecka öppnade hon sin bok och sa att jag hade dissociativa störningar.
Jag frågade henne vad det innebar och hon förklarade att utifrån det jag -
hade berättat om crossdressingen och övergreppen hade lett till dissociation.
Det var inte personlighetsklyvning utan dissociation.
Jag hade inte velat vara den jag var då den lille pojken blev -
sexuellt utnyttjad, utklädd till kvinna och misshandlad.
Dessa saker skapade en annan personlighet i mig men till -
skillnad från personlighetsklyvningar då man är omedveten om -
de andra personligheterna var jag helt medveten.
Jag var inte nöjd med att vara pojke p.g.a för många övergrepp -
det hände för många dåliga saker så jag blev någon som slapp dessa -
dåliga saker. Vidare sa hon att då jag hade genomgått könskorrigering -
var det nog omöjligt för mig att återhämta mig.
Jag bara grät och grät.
När jag träffade dr Walker letade han aldrig efter någon sjukdom. Jag -
berättade om min uppväxt men han kopplade inte det till någon sjukdom.
Han såg det bara som könsdysfori.
Det var söndagseftermiddag.
Min andliga pappa kom fram till mig och ville prata med mig om något.
Jag kände att det var nog dags för en konfrontation.
Vi gick till ett bönerum och pastorn sa att det gick rykten om mig.
Han ville vet vem jag egentligen var.
Det var samma fråga som 11 år tidigare.
Jag kände bara wow, men denna gång valde jag att säga sanningen.
Förut brukade jag säga att jag var en man som brukade vara kvinna -
men den gången sa jag att jag var en kvinna som levde som en man.
Det var sanningen och när jag gjorde det blåste den Helige Ande i mig.
Det var ovant. Jag kände inte till det profetiska så väl men jag fick en kort -
syn då jag såg två veckor i mitt liv och allt jag behövde göra.
Jag behövde träda åt sidan i tjänsten men först och främst var jag tvungen -
att bli den som Gud har skapat mig till. Det fanns inget annat val.
Jag jobbade med mitt fjärde steg. Alla som vet något om AA vet att det är -
när man rensar upp bland det ytliga skräpet och skalar av det.
Jag gick till en psykolog som var kristen och började gå igenom -
allt detta en lördagseftermiddag. Vi gick noga igenom en sak i taget.
Vi bad över och arbetade med det, all smärta, övergreppen, alla händelser -
som orsakade smärta som jag ville att Herren skulle hjälpa mig med -
som jag själv inte visste vad jag skulle göra med. När vi var klara -
och klev ut från hans kontor var allt nedskrivet på otaliga pappersark.
Vi bockade av sakerna. När vi kom ut till parkeringen -
tog han en tändsticka och tände i hörnet på pappret som började brinna.
Vi satt där och såg hur det brann upp och så var det borta.
Symboliken var fin men jag undrade om det skulle fungera.
Vad skulle det här göra? Jag ville få mitt fjärde steg godkänt och gå vidare.
Det var nog mer intressant för mig så han lade en hand på min axel och -
sa att vi skulle gå in och be över det vi hade gjort. Vi gick in -
satte oss mittemot varandra och började be.
Det kändes som den längsta bönen någonsin -
och under bönen kunde jag utan att öppna ögonen plötsligt se -
Herren Jesus Kristus, klädd i vitt.
Han svävade och hade händerna utsträckta mot mig.
I synen såg jag ett litet barn, det var jag som pojke.
Han sträckte sig ned och lyfte upp pojken och höll honom i sina armar -
och sa: "Du är trygg hos mig för evigt."
I det ögonblicket blev jag återupprättad.
Jag började leva som Walt och det har jag gjort i över 20 år.
Efter det fortsatte Herren uppvakta mig under 4 år med helande.
Jag hungrade efter Honom, jag började läsa Bibeln varje dag.
Jag var så glad för min bibel att jag hade den med till jobbet.
Man undrade vad som var fel men jag älskade den.
Jag ringde till min mamma och sa att jag inte förstod vad som pågick -
vad som höll på att hända med mig.
Jag var rädd och det kändes inte -
som att jag skulle vara kvinna.
Jag hade verkligen ställt till det. När jag sa det kände jag i anden -
att jag skulle ringa min moster som är pastor.
Henne hade jag inte pratat med på 10 år. Jag hade inte hennes nummer -
och tänkte inte på att be mamma om det. Men jag tittade -
i telefonen och där fanns numret! Jag vet vad Han höll på med.
Jag ringde henne och berättade vad jag hade sett och gått igenom -
och hon sa att Gud kallade mig. Jag var tvungen att fatta ett beslut.
Gud kallade mig och det var något som pågick och Han hade bevarat -
mig alla denna tid och det var dags för mig att blända av strålkastaren -
och att vända mig till Fadern. Hon kunde inte göra det åt mig.
Jag satt i bilen och undrade om jag skulle göra det.
Vart skulle jag i så fall ta vägen? Det var ju min livsstil.
Jag hade bröst, jag hade en kundkrets, män som väntade på mig.
Jag hade räkningar att betala, jag visste inte vad jag skulle göra annars.
De tankarna löd allt högre men jag hörde Guds lilla röst säga åt mig -
att komma till Honom, att lita på Honom. Han skulle ta hand om det.
Jag hörde det igen och igen och när jag försökte bekänna mina synder -
och ge mitt liv till Gud - jag hade redan bestämt mig för att göra det -
jag bekände, telefonen ringde, människor som inte -
hade ringt på åratal, ljuset slocknade, allt som kunde distrahera mig -
ondskans makter försökte hindra mig från att ge mitt liv till Kristus.
Men jag föll inte för det. 8 timmar gick, det hände inte på en kvart.
Jag kräktes och efteråt -
såg jag mig i spegeln och blev chockad.
Jag såg på mig genom andra ögon och jag blev rädd.
Men Gud sa att jag inte skulle vara rädd för det jag såg.
Han skulle ta hand om allt och göra det som att det aldrig hade inträffat.
Ett av de stora såren var såklart min pappa. Det var jättesvårt.
Vid ett tillfälle kom Herren till mig och sa: -
När du ber, kalla mig pappsen.
Jag gick ett program i Portland. Jag jobbade med mig.
När jag blev kvitt livsstilen involverade jag mig med dem -
och de har en lära som handlar om vad du kallar Herren -
och vad du inte klarar av att kalla Honom.
Jag tänkte att jag kunde kalla honom fader och pappa, inga problem.
Men när Herren sa att Han ville att jag skulle kalla honom pappsen -
som vad det jag sa till pappa var det en mycket öm punkt.
Jag svarade att jag aldrig skulle göra det.
Han tog ett steg tillbaka. Dagen därpå när jag skulle be sa Han det igen.
Då fick det vara för mig. Jag vägrade.
Samma sak tredje dagen och det fortsatte i två veckor.
Han skulle inte få mig att säga pappsen.
Senare insåg jag att det kändes som att svära åt Honom.
Det smakade så illa i min mun och betydde så många fula saker.
Varför skulle jag vilja kalla Herren för pappsen? Varför ville Han det?
Jag brukade be vid en gravplats. Det var tyst och jag blev inte störd -
och jag kunde vanka omkring och be högt. När jag började be sa Herren: -
"Jag vill att du kallar mig pappsen."
Det hade gått två veckor, Han vidhöll och jag hade inte fått Honom -
på andra tankar så varför skulle det vara fel? Tänk om det var okej?
Så jag satt där -
och jag behövde fatta mod för jag undrade vad Han skulle -
göra med mig om jag gjorde det? Hur kommer Han svara?
Den person som jag hade kallat pappsen var inte god.
Herren ska ju vara god men nu skulle jag kalla Honom...
Det var kaos och jag kämpade med rädslan.
Om jag sa det, tänk om det ändå var okej?
Jag satt där med allt mod jag kunde uppbåda och sa: Pappsen...
Jag gick sönder och jag grät så att jag hade ont i sidorna dagen därpå.
Det som kom ut var en djupgående, plågsam smärta.
Jag minns hur jag drämde knytnäven ner i gräset och vrålade: -
Jag hatar dig! Jag hatar dig! Jag vrålade med hela mitt jag.
Jag snyftade och skrek och så insåg jag att jag hade kallat Herren för -
pappsen och skrikit att jag hatar dig. Jag sa: "Herre jag hatar dig inte."
Han svarade: "Jag vet, men du var tvungen att göra det en stund."
Det var hemskt för jag förstod att Han hade tagit den platsen.
Jag kan bara beskriva det som att Han tog smärtan och...
Allt jag vet är att något hände den dagen. Det var något i mig -
som släppte, något som inte längre fanns kvar men det gjorde ändå ont.
Jag var med min manager vid en tillställning bredvid en kyrka.
Min manager ville röka så vi gick ut och där -
stod en man som hälsade och presenterade sig som pastor Abner.
Det var allt som krävdes: att bli accepterad av någon i Kristus.
Han kramade om mig. Jag var tjej, långt blont hår, smink -
minikjol, hela faderullan. "Kom med oss, alla är välkomna."
Kristus accepterar alla, kom som du är.
"Du behöver inte ha allt i ordning innan du kommer till mig."
Många inser inte att man måste komma som man är.
Jag gick till kyrkan då jag sökte Herren och ville ha svar.
Jag kom dit, lyssnade på budskapet.
Det var inget särskilt med det förrän de bjöd in till förbön.
Jag trodde inte att jag behövde ge mitt liv till Herren och omvända mig.
Det är klart jag behövde. Jag var inte frälst.
Jag gick fram och fick förbön.
Mannen som bad för mig kom fram till mig och sa: -
"Herren älskar dig. Han älskar dig och har omsorg om dig.
Du är hans son." Han sa det om och om igen -
och jag bröt ihop i tårar och tänkte: "Wow!
Fadern älskar mig. Han älskar mig!"
Han kastade sig ned i det djupaste mörker -
för att dra upp mig som ett gren som dras ur en eld.
Det är vad Han gjorde för mig och jag upplevde Hans kärlek så fullständigt.
Jag kände den Helige Ande så starkt som om Herren stod framför mig.
Det var som att Han hade kommit in i mig och det var en vind -
det var inte bara en känsla, Jag blev återupplivad.
Jag ropade till Gud och frågade vad det var som pågick.
Jag kommer alltid att minnas morgonen då Herren väckte mig -
precis innan jag skulle vända tillbaka till den falska identiteten -
jag hade träffat någon och skulle gifta mig.
Den Helige Ande väckte mig och Guds kraft var så stark och Han sa: -
"Det är över." Det var som att jag hade levat i en dimma -
och när jag vaknade visste jag att jag var Joseph -
oavsett vad jag lade till eller tog bort var jag fortfarande Joseph.
Det handlade om Honom. Jag behövde inte få min identitet -
min trygghet, eller något från någon annan.
Jag behövde inte kyrkans erkännande.
Han blev min pappa och jag visste att Han älskade mig.
Han väckte mig och jag minns så tydligt hur jag väckte killen och sa -
att det var slut. Jag sa åt honom att packa sina prylar och dra.
Jag satt i bänken och lyssnade.
Jag grät på insidan.
"Herre jag är din. Jag är trasig, förlåt mig Herre!
Herre det är mitt fel.
Jag vet att jag inte är ett misstag.
Jag är skapad till Din avbild och Du är perfekt!"
Gud kände mitt hjärtas längtan som var att känna Honom -
ända sedan jag gav mitt liv till Honom när jag var 8 år.
Men jag gick fram till altaret tre gånger, igen och igen.
Jag visste att jag inte levde för Gud. Vid varje inbjudan gick jag fram.
Det var som att jag sökte Honom utan att hitta Honom. Jag hade -
ingen som lärjungatränade mig. Min mamma var evangelist -
men hon lärde mig aldrig att be. Allt jag nu vet kommer från Jesus.
Herren satte gudsmän och gudskvinnor i mitt liv som älskade mig.
Genom det fortsätter jag framåt än idag.
Det var 8 år sedan.
Jag längtade efter kyrkan. Jag började som flicka. Jag levde ju så, jag hade -
implantat. Gud gjorde övernaturliga saker, Han satte kristna i mitt liv.
En dag vaknade jag och Han ville att jag skulle skänka bort mina kläder.
Jag sa okej. Jag ringde till min syster som fick massor av dyra kläder.
Hon blev jätteglad.
I kyrkan hade Gud talat till några om att ta med mig för att köpa kläder.
Han är så trofast, så rar.
Den goda nyheten är att jag har varit pånyttfödd kristen i 11 år nu.
Herren har avlägsnat implantaten, stilikonen i läpparna är borta.
Ett år efter att jag blev frälst avlägsnade Han kvinnohormonerna.
Jag behövde inte besöka läkare eller psykklinik.
Befriad på ett ögonblick!
Jag började läsa Bibeln igen. Den blev levande för mig.
2 Sam 14:14 lyder: "Alla ska vi dö -
vi är som vatten som spills på marken och inte kan samlas upp igen.
Men Gud tar inte bort livet, utan han tänker ut vägar -
så att den förskjutne inte ska vara skild från honom."
Det är kärlek, sann kärlek.
Det var faktiskt en mycket svårt övergång då jag genomgick en -
metamorfos för att bli man då Gud hade fått mig att hata implantaten.
De hade varit huvudnumret i åratal men Gud fick mig att avsky dem.
Jag hörde en pastor tala om homosexualitet -
och jag fick ett nervöst sammanbrott. Jag kunde ju inte ändra på mig!
Det var ju den jag var. Jag trodde att Gud hade skapat mig sådan.
Jag kände inte till något annat. Jag kände mig som kvinna och -
skulle bli kvinna. Men pastorn sa att jag kommer hamna i helvetet.
Jag letade i Bibeln, på internet efter ett kryphål som gjort det acceptabelt.
Min partner kände ett kristet par så morgonen därpå, dagen före påsk -
tog vi oss till dem och de bad med oss.
De sa att om vi fortsatte leva som vi gjorde var vi på väg mot undergång -
vi var på väg mot helvetet. Det är inget Gud vill.
Dagen därpå åkte jag dit där min bror och hans familj går i kyrkan.
Den dagen ropade jag efter Gud. Det var påsken 2011.
På mors dag blev jag döpt av samma par som hade bett med mig.
De introducerade mig i församlingen som jag fortfarande är med i.
Hur svarar jag som kristen en sådan person? Inte med förkastelse.
Man ska inte få dem att må dåligt över sig själva men jag vägrar att -
samarbeta med deras illusion. Jag kommer inte kalla dig Mary.
Du hette Tony för en månad sedan och du är fortfarande Tony.
Visst jag kanske besparar dig att framhålla namnet Tony.
Jag säger bara hej hur mår du, men jag måste ändå fatta ett beslut.
Det måste varje kristen göra. Är jag jordad i naturlagarna -
som är helt kompatibla med kristendomen och även judendomen -
hur reagerar jag på denna människa med medkänsla utan att samverka -
med deras illusion? Det är en gräns varje individ själv måste hitta.
Som kristna måste vi erkänna att GID är en genuin diagnos -
som bäst kan förstås som en psykologisk sjukdom eller -
funktionsrubbning och kanske som en djupare andlig funktionsrubbning.
Men vi måste erkänna det som en genuin diagnos -
som dessutom inte har en enkel identifierbar orsak eller samma -
orsak i varje fall och att det inte är något man väljer. Man väljer inte -
dessa erfarenheter och det är viktigt att erkänna detta -
om vi ska kunna bemöta det lämpligt, ansvarsfullt och bibliskt.
Det var en mormonfamilj som förde mig tillbaka till Herren.
De tog mig till en församling. Pastorn hade inte erfarenhet -
av det här men han var ett perfekt exempel på hur man bör reagera.
Jag hade tillkännagivit inför hela församlingen på 3 000 medlemmar -
att jag skulle heta Steven och att jag skulle operera mig.
Pastorn tog mig avsides och sa att man inte höll med om vad jag gjorde -
men att man älskade mig och att jag var välkommen där.
Vi satt ner och han lät mig blottlägga mitt hjärta -
om var för jag kände som jag gjorde, vad som fick mig att känna att jag -
borde vara en man. Jag var orubblig i det att jag borde vara en man.
Han sa att det fanns orsaker till varför jag kände så men -
att jag inte var ett misslyckande. Det träffade rakt i hjärtat.
Han sa att där fanns mycket smärta under ytan -
och att de visste att jag visste att jag ville leva ett liv som var verkligt -
och att jag ville hitta mig själv då jag inte visste vem jag var.
Det var nog första gången jag tyckte om mig själv.
Någonting därinne har rotslagit en lögn som säger att det inte stämmer -
att du var född i fel kropp, att du är felkopplad, det är något fel på -
hormonerna, det är något fel på dig. Det är en lögn. Det är inget fel på dig.
Det var något som kom in, en händelse, kanske en respektlös -
kommentar som blev kvar i dig och du blev överens med lögnen -
och sa att du trodde att det var sant. Så slog det lilla fröet rot och -
växte till ett träd med alla grenar som sedan började producera frukt.
Ur detta lilla frö, som ofta är rotat i förkastelse eller övergivenhet -
fysisk, psykisk eller sexuell misshandel det finns något, något traumatiskt.
Vissa talar om kärleksfulla föräldrar och ett härligt kristet hem -
men år 1 - 5 är utvecklingsåren och då hände något som var traumatiskt.
Det kanske finns något du inte minns som berättade denna lögn som fick -
samklang med något i dig, i många fall handlar det om förkastelse.
Jag har jobbat med djupt självförakt. Av någon anledning hatade jag -
mig själv. Var det för att jag är kvinna? Det var nog också för att -
jag inte trodde att jag dög, jag var inte söt nog, jag hade inget värde.
Det finns något som lögnen får fäste i och som du kommer överens med -
och sedan börjar du bära frukt. Du börjar vilja leva som kille -
och tro att det är sådan du ska vara. Många kvinnor och transpersoner -
som jag har talat med som antingen kommit ur den världen eller är kvar -
har i 99 fall av 100 upplevt någon form av misshandel.
I 80 % av fallen är det sexuell misshandel -
men det finns alltid känslomässig misshandel, någon form av trauma.
Jag hörde någon säga att ända sättet att bli fri från vanemässig, upprepad -
synd i en beroendecykel är att blottlägga det som är dolt i Guds ljus.
Jag minns inget från den konferensen utom Jak 5:16 -
"Bekänn därför era synder för varandra och be för varandra -
så att ni blir helade." Den Helige Ande genomborrade min ande med det -
och jag bara visste att jag aldrig skulle bli fri om jag inte lyfte fram -
det dolda i ljuset. Jag behövde prata med min pastor om det.
Vi hade en timslång frukost med mödosamt småprat.
Jag kunde inte förmå mig själv att säga det.
I slutet frågade han: "Var det något särskilt du ville?!"
Jag sa: "Ja, men jag har svårt att säga det."
Till slut samlade jag styrka, jag tog stöd inombords då jag var -
orolig för hans reaktion men jag berättade mina mörkaste hemligheter.
Han såg mig rakt i ögonen och sa: -
"Linda, tack för att du anförtrodde mig detta.
Jag vet att det krävdes mod och jag vill att du ska veta -
att det inte förändrar vår uppfattning om dig.
Vi älskar dig och vi ska se till att du får den hjälp du behöver."
Jag var förbluffad efter samtalet. Jag sa: "Helige Ande, vad var det där?"
Det var inte vad jag förväntade mig. Vet du var Herren sa?
Jag kände Hans stilla röst tala till mitt hjärta. Han sa: -
"Det är så jag känner för dig Linda.
Jag älskar dig och ska ge dig den hjälp du behöver."
Det var det första steget i en elvaårig förvandlingsresa.
Hade jag vetat att det skulle ta 11 år hade jag inte anmält mig -
men jag är så tacksam för min pastors som gav kompromisslös medkänsla.
Han var mycket förstående men han kompromissade inte med Guds Ord.
Jag är så tacksam att han inte sa att det var okej och att det fanns -
könskorrigering och hormoner och att de skulle vara mitt stöd i det.
Det skulle vara så kärlekslöst att förstärka mitt trasiga jag -
och beröva mig korsets återlösande makt.
Sanningen trädde in och det var det som började krossa bojorna.
Jag var vid roten av det som orsakade mina problem.
Jag berättade för Gud att jag visste hur Han hade skapat mig -
men att jag inte tänkte acceptera det. Jag skulle återskapa mig själv -
enligt den bild jag hade i sinnet. Jag likställde mig själv vid Gud.
Vid ett tillfälle när Gud frågade vad det var jag egentligen ville.
Jag blev tvungen att fundera vilket jag gjorde i en två, tre dagar -
och slutligen svarade jag att jag ville veta hur det skulle vara -
att besegra denna syndens cykel i mitt liv och att vara en övervinnare.
Jag ville veta allt om Hans kärlek, men framför allt ville jag känna Honom.
Jag ville verkligen, verkligen känna Honom.
Han påminde mig: "Om någon vill följa mig -
ska han förneka sig själv och ta sitt kors och följa mig.
Den som vill rädda sitt liv ska mista det -
men den som mister sitt liv för min skull ska vinna det." (Matt 16:25)
Det är bibelordet som gjorde att jag började bryta mig loss.
Jesus gav mig något som jag ville ha mer än crossdressing.
Jag ville ha Honom. Över allt annat ville jag ha Honom.
Det Gud vill är att vi ska älska Honom och ha en relation med Honom.
Det ville Han så djupt att Han sände sin Son -
att dö för oss på korset och ta på sig vår synd.
Han vill att vi ska ha hälsosamma relationer till andra människor.
Att ta steget och bli en transperson är nog det mest själviska jag har gjort.
Vi är kallade att vara osjälviska och att ge av oss själva till andra -
precis som vår Herre Jesus Kristus gjorde.
Lycka är som en fjäril och den går att fånga -
men den kommer att dö och försvinna.
Sann glädje får man i relationen till Gud genom Hans Son Jesus Kristus.
Det är sann glädje och den finns tillgänglig ifall du omvänder dig -
och ber Gud om förlåtelse och tar emot Hans Son i ditt liv.
Det gör dig till en hel person.
En lögn som har blivit såld i vår kultur är att sexuell tillfredsställelse är -
den högsta formen av tillfredsställelse och att -
sexuell kärlek är den högsta formen av kärlek.
Tveklöst är sexuell tillfredsställelse mycket viktigt och sexuell kärlek -
är från Gud, något vi alla borde få uppleva.
Men att fokusera så på vår sexuella identitet -
och idén om sexuell tillfredsställelse är att missa -
viktigare och djupare former av tillfredsställelse som Gud har för oss.
Det ultimata kärleken som vi bör sträva efter är kärleken till Gud -
och kärlek genom Gud.
Det är inte sexuell kärlek utan den sträcker sig så mycket längre.
Sedan finns den en kärlek i den mänskliga samvaron -
och de som är sexuellt trasiga kämpar med vad de uppfattar som -
brist på sexuell tillfredsställelse. Gud kanske löser det i detta liv -
kanske inte, men det jag tror att Han lovar är att om en sådan person -
sluter samman med andra troende så kommer de att få uppleva -
en djupare och mer tillfredsställande kärlek -
den kärlek som delas mellan dem som delar samma frälsning -
människor som älskar varandra då de inser att Gud har älskat dem först.
Det är inget substitut för sexuell kärlek -
men det är en större kärlek -
som kommer att få den sexuella kärleken att hamna i rätt perspektiv.
Det finns olika former av intimitet. Vi talar om sexuell intimitet vilket -
vi bör göra då det är viktigt och det är något som Gud har skapat -
för en man och en kvinna som är sammanfogade i äktenskapet.
Men det finns andra former av intimitet.
Intimiteten mellan förälder och barn, intimiteten mellan biologiska syskon -
intimiteten mellan nära vänner -
intimiteten troende emellan i kontexten av den lokala församlingen.
Men den största intimiteten -
har man känt den överskuggar den alla andra relationer -
det är intimiteten som du kan ha med Gud genom att inte bara vetskapen -
om att det finns en Gud utan vetskapen om din eviga relation -
med Gud och att du kan uppleva Guds verklighet -
varje dag, genom tro på Jesus Kristus.
Kämpar du med att du är född i fel kropp, be Gud om sanningen.
"Vad är sanningen? Vad ser Du mig som? Herre, vem kan jag prata med?"
Han kommer vara trogen. Han kommer sända människor -
som har gått före. Jag här läst vittnesbörd -
och kunde Gud göra det för dem så kan Han göra det för mig.
Det andra är att vara villig att se på det, för det är smärtsamt.
Det finns saker som jag nog inte skulle gå igenom igen -
om det inte var för den frihet jag har idag.
Det är mycket skit man måste se över -
och det kommer lyfta fram ännu mer saker som du måste se över.
Men den enda vägen ut är att gå igenom det -
och låta sanningen om vad som hänt komma fram.
När vi omfamnat lögnen har vi ett filter och allt blir filtrerat genom lögnen.
Också sanningen kan vara så förvrängd när man ser den -
att den inte ser ut som sanningen. Det man har är ju sanning -
så sanningen kan inte vara sann. Vi förkastar den när den kommer till -
följd av lögnen vi har i vårt hjärta och filtret som vi ser allt igenom.
Det måste rensas ut och det gör man genom att höra sanningen från andra.
Man brukar ju säga att det krävs en by och det gör det verkligen.
Jag hade en hel by av människor, men alla kom med viktiga delar av -
sanningen när jag behövde dem. De sitter inte i min sits och vet inte -
vad jag går igenom och kan därför säga sanningen när inte jag kan se.
Det finns saker som man bara kan se utifrån och är man villig att vara -
öppen och även om man inte håller med, ändå vara villig att tänka på det -
och ställa frågan: Kan det vara sant?
Det kommer finnas välmenande människor som vill hjälpa dig att läka -
som tror att de gör något bra men det är upp till dig att fråga Herren -
vilka människor som är trygga.
Vissa gav mig smink och lotion, saker för att hjälpa mig vara feminin.
Men det handlar inte om att vara feminin utan om att vara helig -
och att hitta friheten i Kristus. Det är Han som ska definiera det.
Det tog omkring sex år innan jag kunde klä mig feminint -
då jag inte visste i mitt hjärta ifall det var okej.
Utsidan återspeglar det inre helande som pågår. Du kan inte omfamna -
det du avvisar. Vissa försökte få mig att ta på klänningar men jag vägrade.
Jag var inte där än och det är okej att ta det i sin egen takt.
Herren kommer se dig genom. Är du lydig den övertygelse Han ger -
även om det känns som ett enormt berg som du inte tror du kan bestiga.
Han begär inte att du ska bestiga det på en dag utan att ta ett steg -
och när du tar det steget går Han troget med dig.
Vetskapen om att Han inte tar dig ut ur Egypten för att föra dig tillbaka.
Han är inte sådan. Det har jag aldrig varit med om.
Jag har bara gått framåt med Honom. Visar Han mig fortfarande saker -
om min femininitet? Ja, jag är lågt ifrån färdig men jag är fri.
Det finns saker som inte binder mig längre -
som jag aldrig trodde jag skulle bli fri från.
Människor som lider av könsdysfori-
som är en verklig diagnos och vi måste inse -
att människor verkligen lider av denna disharmoni -
mellan hur de uppfattar sig och sitt biologiska kön.
De som lider av detta frågar sig varför Gud har skapat dem så -
och om det nu är fel hur Gud ska kunna behandla det -
hur kan det rättas till, om de har något hopp kvar i denna värld.
Det finns många saker vi måste inse. Först att vi alla är trasiga individer.
Vi är trasiga på många olika plan bland andra det sexuella.
Denna trasighet är inte en del av skapelseordningen -
utan en konsekvens av syndafallet så det stämmer inte att Gud -
har skapat oss på ett visst sätt och att det därför är rätt att leva ut det.
Vi måste inse att vi är en kombination mellan vad som är gott -
det Gud skapade och det som har blivit korrupt genom synden.
Men det finns hopp och det hoppet är det samma för transpersonen -
som för någon annan. Hoppet är att synden och dess konsekvenser har -
besegrats en gång för alla av Jesus Kristus. Vi kanske inte får uppleva -
frälsningen fullt ut i detta liv, vi fortsätter leva som trasiga människor.
Det kan finnas helande, svar och tröst i detta liv -
och det finns många som kan vittna om det. Oavsett vilken sexuell -
skada de har lidit av kan de bli helade, de har upplev Kristi makt i detta liv.
Men vårt hopp är inte att vi ska bli lagade i detta liv -
ingen av oss kommer bli helt hela från synd och dess konsekvenser -
i detta liv utan vi ser till framtiden då allt ska upprättas -
till kroppens uppståndelse och vårt förhärligande som fallna varelser -
som blir återupprättade till Guds avbild och specifikt till Kristi avbild -
genom vårt förbund med Honom i tro.
"För HERRENS ögon sveper över hela jorden för att stärka dem som med -
sina hjärtan ger sig hän åt honom." 2 Krön 16:9
"Jag vet vilka tankar jag har för er, säger HERREN, nämligen fridens -
tankar och inte ofärdens för att ge er en framtid och ett hopp.
Ni ska kalla på mig och komma och be till mig, och jag ska höra er. Ni -
ska söka mig, och ni ska också finna mig om ni söker mig av hela ert hjärta.
För jag ska låta er finna mig, säger HERREN. Jer 29:11-14
"Sedan sade han till alla: "Om någon vill följa mig, ska han förneka sig -
själv och varje dag ta sitt kors och följa mig. Den som vill rädda sitt liv -
ska mista det, men den som mister sitt liv för min skull, han ska rädda det.
För vad hjälper det en människa om hon vinner hela världen men -
mister sig själv eller går förlorad?" Luk 9:23-25
Alla har åtminstone ett tungt kors i denna fallna värld: -
barnet fött utan lemmar, den som utvecklar homosexuella begär -
eller den som kämpar med könsdysfori.
Svaret är det samma för alla. Säg som psalmisten: -
Jag lyfter mina ögon till bergen. Varifrån kommer min hjälp?
Min hjälp kommer från HERREN, som har gjort himmel och jord.
HERREN ska bevara din utgång och din ingång, från nu och till evig tid.
Herre Du min klippa min eviga ro
Endast på Dig vill jag bygga mitt bo
Allting jag uppgav och allting jag vann
När jag min frälsning i Gudsordet fann
Hoppet jag nu äger det fann jag i Dig
Kraften och nåden som räddade mig
Jesus, Du min Herre, är sanning och ljus -
Öppnade vägen till himmelens hus
Längtan som jag känner har fäste i Dig
Kom, Herre kom, ja allt närmare mig
Du som är källan kom släck all min törst
Mätta min hunger Du som älskat mig först
Text: Närmare mig Clas Vårdstedt
Översättning: Carl Ahl Himlen TV7