Mittesõnalistes rollides olevad inimesed on näitlejad
ega esinda seetõttu isiklikult siinses filmis käsitletavaid teemasid.
TRANSSOOLISUS
Ärkasin peale operatsiooni
ja mul olid suured rinnad, tupp ja kogu see kupatus.
Igalt poolt jooksid erinevad voolikud
ja ma mõtlesin: "Mida ma küll teinud olen?"
MUUDETUD
Leides rahu oma Jumala poolt antud sooga
Ja Jumal lõi inimese oma näo järgi, Ta lõi tema meheks ja naiseks.
Ta käskis neil paljuneda läbi seksuaalse ühtsuse
ja läbi eluaegse lepingulise suhte vastassugupoolega.
Tehes aga pattu, langes kogu loodu.
Nii inimesed kui loodus.
Inimese süda sai pimestatud
ja ta hakkas Looja asemel kummardama loodut.
Vihkamine, sõjad ja seksuaalne ebamoraalsus
võtsid maad
ning inimese algne DNA sai rikutud.
Haigused levisid üle maa, eluiga lühenes.
Lapsed surid sünnihetkel ja paljud sündisid puudega.
Enamus inimkonnast kaotas tunnetuse oma Loojast,
mistõttu asemele leiutati müütilised jumalad,
kes peegeldasid nende enda rikutust.
Selgitamaks osade inimeste sündi seksuaalsete kõrvalekalletega,
mõeldi välja uusi jumalaid, kel' olid samad puudused.
Ühe varajase Rooma ajaloolase sõnul
oli Cybele üks esimesi vahesoolisuse jumalusi.
Iidne jumalus, keda peeti ka "Jumalate emaks".
Teda kummardati algul Anatoolia aladel
aga hiljem ka Kreekas ja Roomas.
Cybelet kujutavaid pilte ja esemeid on leitud juba algtsivilisatsiooni ajast
Mesopotaamias, Assüürias ja Babüloonias.
Müüdi kohaselt sündis Cybele nii mehe kui naise suguelunditega.
Kreeka mütoloogia kohaselt oli tegu hermafrodiidiga.
Vana-Rooma poeet Ovidius kirjutas ka hermafrodiidist,
kes loodi jumalate poolt,
kui need ühendasid Aphrodite ja Hermese poja
veenümfi kehaga.
Müüdi kohaselt on sellest ajast alates
olnud Aphrodite androgüünsuse või naiselikkuse sümbol
ja Rooma kunstis on neid kujutatud kui naise kehaga olendeid,
kellel on meessuguorganid.
Müüdi kohaselt lasi Cybeles'i noor, ilus sõber Attis
end kastreerida,
et saada tema preestriks, keda nimetati galliks.
Mitmed iidsed Rooma allikad viitavad gallile kui kellelegi,
kes oli kesk- või kolmandast soost.
Peale seda, kui kristlusest sai Rooma impeeriumi ametlik usk
4. sajandil pKr.,
kirjutas Augustinus,
kuidas ta oli näinud gallisid läbi linnatänavate liikumas -
õlitatud juuste ja puuderdatud nägudega
naiselikul moel ringi lehvimas.
Juudi rabid kirjeldavad kahte sorti vahesoolisust.
"Tumtum" on keegi, kelle sugu on teadmata,
kuna ta suguorganid on varjatud.
Nii püsib ka kahtlus selles osas, on nad mehed või naised?
"Androgüün" aga on inimene,
kellel on nii mehe kui naise suguorganid ja omadused.
Neid ei saa segi ajada eunuhhidega - kastreeritud paganlike preestritega
või templi prostituutidega.
Ajalooliselt on vahesoolisi isikuid peetud sooks,
kus suuremat mõju avaldab nende käitumine.
Tänapäeval defineeritakse vahesoolisi inimesi kui isikuid,
kelle seksuaalsed omadused - sh kromosoomid, suguhormoonid
ja suguelundid on hälbelised.
Kõige levinum vahesoolisuse sündroom
on Klinefelteri sündroom,
kus suguhormoonid esinevad erinevates kombinatsioonides
nagu näiteks XXY,
samas kui normaalne oleks XX või XY.
See põhjustab inimese seksuaalses arengus
ühte või enamat kõrvalekallet nagu näiteks ka viljatus.
Vaatamata vahesoolistest aktivistide vastuväidetele,
viitavad enamus iidseid allikaid sellele,
et inimesed, kes ületasid normaalset seksuaalkäitumist,
nimetatakse tänapäeval intersoolisteks ehk vahesoolisteks.
Vahesoolisus on spetsiaalne väljend,
mida kasutatakse inimeste puhul,
kellel on teatud füsioloogilised kõrvalekalded.
Nende keha pole tavapäraselt selline
nagu me mehe või naise puhul ootaksime.
Mul on Klinefelteri sündroom,
mis on geneetiline seisund,
mis pole päritav.
Vahesoolisus on omaette kategooria,
hõlmates väga väikest osa rahvastikust.
Vähem kui 1%.
Tegu on inimestega, kes on sündinud sassis X ja Y kromosoomidega.
Nende suguorganid pole vahel
mees- või naissuguorganitena selgelt eristatavad.
See on omaette meditsiiniline probleem
ja mitte psühholoogiline probleem.
Rahvastikus on vaid väga väike hulk selliseid inimesi,
kes on selle kõrvalekalde poolt mõjutatud.
See termin "intersoolisus" või "vahesoolisus"
puudutab Klinefelteri sündroomi.
Kuid kuna mul on nii peenis kui munandikott,
siis ma tean, et ma olen mees.
Ma pole end kunagi naiseks pidanud.
Jah, mul oli üles kasvades aeg, kus kasutasin ema meiki ja riideid,
kuid seda mitte seetõttu, et ma poleks end poisiks pidanud,
vaid pigem seetõttu, et samastusin seeläbi rohkem emaga.
Kuid täna ma tean, et ma olen mees.
Probleem on pigem selles, kuidas sobituda teiste meeste sekka.
Õpin üha enam harjuma oma vahesoolisusega,
kuid see ei tee minust vähem meest.
Vahesooliste inimeste puhul on oluline mõista,
et nad on hoopis teine kategooria inimesi
kui see, keda me nimetame transsoolisteks inimesteks.
Transsoolised inimesed on need,
kellel on bioloogiliselt igati normaalne mehe või naise keha,
kuid neil on psühholoogiline tõrge nende ihu ja tunnete vahel.
See on väga erinev vahesoolisusest,
kus inimesel on just nimelt bioloogiline kõrvalekalle.
Vahesoolisus on hoopis midagi muud kui transsoolisus.
Neil on bioloogiline erinevus.
Vaatame neid, keda saab tõeliselt nimetada transsoolisteks.
Transsoolisus on tehniliselt mittemeditsiiniline kattetermin,
mis kirjeldab inimest,
kelle sooline identiteet või väljendusviis
on vastuolus nende sünnipärase sooga.
Seda nimetatakse ka sooliseks düsfooriaks.
Kaasaegses käsitluses kuuluvad transsoolisuse alla ka
transseksuaalid, transvestiidid
ja mittekorrektselt ka vahesoolised isikud.
Transsoolisus ei viita inimese seksuaalsele orientatsioonile.
Transseksuaalne on meditsiiniline termin,
mis viitab inimestele,
kes on läbinud mõne meditsiinilise või kirurgilise protseduuri,
et muuta oma sugu.
Kaasaja käsitluses hõlmab see ka inimesi,
kes küll tahaks seda läbida, kuid ei saa kas ühel või teisel põhjusel
Transvestism ehk vastassugupooleks riietumine
defineerib inimesi, kes ammutavad erootilist naudingut
vastassugupoole esindajaks riietumisest.
Kaasaja mõistes hõlmab see kõiki taoliselt riietujaid
sõltumata erootilise naudingu saamisest või mitte.
Nende hulka ei arvata inimesi,
kes riietuvad vastassoo esindajana poliitilistel põhjustel
nagu näiteks Jeanne d'Arc
või tööga seotud kohustuste tõttu nagu naisvaarao Hatšepsut,
kes kandis meeste rõivaid, et valitseda Egiptust 1503. eKr.
Osa transvestiite - "drag queens" ja "drag kings"
riietub mehe või naise riietesse ka teiste lõbustamiseks.
Osad neist on tõelised transvestiidid,
samas kui teised nagu näiteks Milton Berle,
Jack Lemmon, Tony Curtis, Flip Wilson, Tim Curry ja teised
tegid seda vaid nalja pärast.
Osa transvestiite tahab pilgata vastassugupoolt
võimendades oma seksuaalsust.
Teised teevad seda aga aktsepteerimise nimel.
Uurides seda inimgruppi, on näha,
et nende inimeste identiteet on väga habras.
Nende minapilt ehk ka nö ego on väga haprad.
Termin "sooline identiteet"
viitab inimese kogemusele või ka väljendusviisile
oma naiselikkusest või mehelikkusest.
Ehk kõige lihtsamalt öelduna - kuidas nad end tunnevad?
Kas nad tunnevad ja näevad end mehe või naisena?
See termin on kasutusel tänu sellele,
et leidub inimesi,
kelle seesmine kogemus meheks või naiseks olemisest
ei ühti nende bioloogilise sooga.
Siiani pole leitud ühtki bioloogilist või geneetilist alust
või sünnieelset faktorit,
mis tingiks taolist olukorda.
Selle kohta käiv tehniline termin on sooline düsfooria.
Transsoolisuse üle arutletakse mitme erinurga alt.
Arusaamade erinevus peitub küsimustes nagu:
mis põhjustab taolist olukorda
ja kuidas seda ravida, kui üldse?
Kuid kui mõistetakse,
et see olukord põhjustab inimesele stressi,
siis küsimus on, kuidas sellest stressist jagu saada?
Lapsepõlve varajased tegurid
Olen aastate pikkuse teenistuse jooksul õppinud,
et paljud inimesed, kes maadlevad transsoolisusega,
maadlevad ka oma tõelise identiteediga,
mis sageli on tingitud nende väärast arusaamast
iseenda kohta
või hüljatusest.
See hüljatus võib olla põhjustatud kellegi teise poolt.
Olgu selleks siis lapsevanem tervikuna või meeste puhul ka sageli isa.
Või nende enda arusaam nende suhtest oma isaga.
Minu jaoks sai see alguse 4aastaselt.
Mis iganes põhjustel
meeldis mu vanaemale mind tüdrukute riietesse riietada.
Ma sain 5aastaseks
ja ta õmbles mulle lillat värvi koheva šifoonkleidi.
Ta oli elevil sellest, et nägin välja nagu väike tüdruk
ja ma meeldisin talle ka väikese tüdrukuna palju rohkem.
Ta surus mulle täiega peale naiselikku väljanägemist.
Harjusin kahte sorti riietumisega.
Sellega, et mind hinnati ja hellitati sellisena.
Vanaema muudkui ütles, kui hea ma välja näen.
Poisina ei kuulnud ma seda kunagi ta suust.
Ikka vaid siis, kui tüdrukuna välja nägin.
Olen kindel, et nautisin neid vanaema kinnitavaid sõnu,
mistõttu 2. aastat hiljem otsustasin selle kleidi koju viia.
Teadsin, et võimaluse tekkides, kui olin üksinda kodus,
saan selle selga panna
ja kogeda ehk neid samu tundeid, mida vanaema sõnad minus tekitasid.
Nägin, kuidas isa oli ema suhtes vägivaldne -
nii emotsionaalselt kui sõnaliselt.
Nägin, kuidas mu ema selle kõige all kokku varises.
Nii jõudsin oma väikese lapse aruga järeldusele, et naised on vihatud,
nad on haavatavad ja nõrgad.
Ja et seetõttu ka isa vägivallatses mu ema kallal.
Nähes ema reageeringuid sellele kõigele,
ma nägin, et ta oligi nõrk, sest ta ei osanud seista enda eest.
Ta ei teadnud, kuidas tõmmata piire, sest ta kartis oma meest.
Ta käituski nii nagu ta oleks vihatud.
Seda kõike nähes mõtlesin: "Kas ma olen nagu ema?
Ema on selline, isa tollene...
Aga ma ei taha olla vihatud.
Ma ei taha olla nõrk.
Ma ei taha olla haavatav.
Seega, mis mul muud üle jääb, kui saada meheks?"
Ma olin 7aastane, kui sain endale väikevenna.
Temast tunti tohutult suurt rõõmu.
Mis iganes hellust ma olingi varem isa poolt kogenud,
kuulus nüüd kõik mu väikevennale.
Nii tõusis esile teinegi vale, et ma olen asendatav.
Poistest tuntakse rõõmu, tüdrukud aga on asendatavad.
Nii et, see kinnitas taaskord,
et helluse ja läheduse kogemiseks pean ma olema poiss.
Sain 5aastaselt aru, et olen erinev,
kuna mulle ei meeldinud tüüpilised asjad,
mis väikestele poistele meeldisid.
Naabruskonna lapsed andsid mulle tappa
ja ma ei saanud nendega koos mängida.
Kuid väikesi tüdrukuid tõmbas alati mu poole
ja kui siis poisid mulle tappa andsid, ütlesid tüdrukud:
"Ära löö neid vastu. Ära tee seda!"
Nii veetsingi rohkem aega tüdrukute seltsis
ja avastasin enda jaoks, et tüdrukud on paremad kui poisid.
Mõtlesin, et võib-olla ma siis peangi selline olema,
kuna tüdrukutele ma meeldisin,
samas kui poisid olid nii õelad.
Kasvasin alates 10eluaastast üles kristlikus kodus.
Mu algne kodu oli hoopis midagi muud.
Mu isa oli alkohoolik, kes oli ema suhtes tohutult vägivaldne
Me lahkusime ta juurest, kui olin 7aastane.
Mina, mu ema ja õde.
Ema kasvatas meid üksi Los Angeleses üles.
Kool oli minu jaoks mitte tore koht, sest ma olin väga naiselik poiss.
Mul polnud mingit mehe eeskuju, mistõttu olin väga naiselik.
Veetsin aega tüdrukutega, aga mitte poistega.
Mind tembeldati homoks veel enne,
kui üldse teadsingi, mida see tähendab.
Pidin teiste õpilaste käest küsima, mida "gei" tähendab?
Mina ja õde käisime koos vannis
ja me ema pesi meid korralikult, kuna kõik pidi alati olema väga puhas.
Mäletan, kuidas ütlesin üks päev oma vanemale õele,
et saan kord olema nagu tema.
Ma ei tea, kust see tuli
ja ta vaatas mind väga kahtlase pilguga.
Ma isegi ei tea, miks, aga tahtsin olla tema moodi.
Mu isa polnud olemas me jaoks, kuna ta oli väga vägivaldne mees.
Ta oli ema suhtes väga vägivaldne, mistõttu ema otsustas ta maha jätta.
Ema maadles tugeva depressiooniga
ja võitles kõvasti selle nimel,
et minu ja mu venna jaoks olemas olla.
Tema oli ka see, kes otsekui tutvustas mind ja mu venda me isale,
mistõttu me nägime oma isa valdavalt läbi ema silmade
ja ka läbi vanaema silmade.
Isa ei meeldinud neile üldse, kuna ta oli nii vägivaldne
ja nii saatanlik.
Seda siis selles mõttes, et ta ei võtnud isana vastutust.
Ta ei võtnud vastutust aitamaks kaasa minu kui noore mehe arengule.
Minu jaoks oli see selline emotsionaalne kahjustus,
et seda ei oska kirjeldadagi.
Ma ei käitunud nagu tavapärane mees.
Või poiss.
Käitusin rohkem nagu tüdruk,
mistõttu hakkasin ka samastama end rohkem kui naisena.
Hakkasin "varastama" ema riideid, kandes neid salaja kapis olles.
Jäin aegajalt ka vahele, saades karistada selle eest,
kuid jätkasin siiski.
Asi läks üha hullemaks ja hullemaks.
Algul üks riidehilp, siis teine,
kuniks lõpuks olin üleni naiseks riietunud,
püüdes välja näha kui naine.
Lapsena ei teadnud ma meigist suurt palju midagi,
Mäletan, kuidas inimesed rääkisid,
et mu ema oli mu sündides sageli öelnud,
et olen üks ütlemata inetu beebi.
Nii kasvasin üles pideva tundega, et minus on midagi viltu.
Tean, et isa oli alati igatsenud poega
ja kui ta selle sai, ei vastanud poeg kuidagi ta ootustele.
Kuid veel enne selle poja sündi sündisin mina,
nii et tüdrukuna sündides
olin ma kõige vähem see, mida nad ootasid.
Mu isa oli firma omanik,
mistõttu mul ei olnud kunagi lähedast suhet temaga.
Tal oli kogu aeg kiire,
mistõttu mul polnud kunagi seda üks-ühele isa-poja suhet.
Ema käis küll ka tööl, aga oli siiski rohkem olemas me jaoks.
Mäletan, et olin 2aastane, kui ema ütles mulle,
et oleksin pidanud sündima tüdrukuna,
kuna tal juba oli kaks poega ja ta tahtis väga tütart.
Olles oma 50'ndates,
küsisin ta käest, kas ta tõesti ütles kord nii,
sest see mõte saatis mind läbi kogu mu elu.
Ta ütles, et nii oligi.
Olin ise arvanud, et äkki mõtlesin selle ise välja?
Kuid mu ema oligi tõesti öelnud nii.
Kuid ta ütles ka: "Kas sa siis ei mäleta, et ütlesin ka,
et mul on hea meel, et oled poiss?"
Ütlesin, et seda ma ei mäletanud.
Mu isa polnud kunagi olemas mu jaoks.
Läksin oma kristlastest vanavanemate koju,
kuna see oli üks turvaline koht.
Ja kui isa tuligi sinna,
ei tunnistanud ta kunagi ei mind ega ka mu venda.
Ta ei panustanud kunagi rahaliselt,
rääkimata isa armastusest või vastuvõtust.
Kogesin alati, et olen pisut erinev.
Ma isegi ei teadnud, miks? Ma ei osanud seda väljendada.
Ma lihtsalt teadsin, et midagi oli teistmoodi.
Mäletan, kuidas mõtlesin sellele, et olen teistsugune.
Olin rohkem mehelikkuse poole kalduv,
järelikult pidingi olema mees.
Telekast öeldi, et olen mees.
Ema ütles, et ma pole päris õige jaapani tüdruk.
Järelikult pidin olema mees
ja ma hakkasin ka sellest alates endamisi mehe moodi mõtlema.
Mul pole tüdrukuks olemisest mingeid häid mälestusi.
Tundsin end alati otsekui vales kehas olevat.
Olin väikene poiss, kes oli lõksus tüdruku kehas.
See polnud mingi mööduv nähtus.
Mu vanemad arvasid, et olen lihtsalt poisilik
ja kasvan sellest välja.
Kuid minu jaoks oli see kui kinnisidee.
Teadsin, et ma pole terviklik enne, kui saan endale mehe suguelundid.
Olin 9aastane, kui kuulsin soovahetusoperatsioonidest.
Mõtlesin, et see ongi vastus mu dilemmale.
Otsustasin, et kui saan piisavalt vanaks
ja mul on piisavalt raha,
siis ma muudan oma nime David'iks, vahetan sugu
ja elan õnnelikult elu lõpuni.
Kuritarvitamine
Viisin selle kleidi koju,
et tunda üksigi olles seda tunnet, mida kleiti kandes tundsin.
Ja isegi, et ma ei kuulnud päriselt vanaema minuga rääkimas,
"kuulsin" ma teda siiski seda tegemas
ja see avaldas tohutut mõju.
Istusime üks õhtu õhtusöögilauas ja ema küsis:
"Mis kleit see on, mis sul ukse taga ripub?"
Läksin higiseks ja pabinasse,
öeldes lõpuks, et vanaema õmbles selle mulle.
Sellele aga järgnes pikk selgitus kõige toimunu kohta.
Mu isa hakkas hõõguma kui Rooma küünal,
sest ta oli osalise ajaga politseinik ja tööstustarvete müügimees.
Ehk siis mitte mingisugune vilets vennike.
Ta oli ka judo ekspert ja palju muud,
mistõttu ta polnud pehmelt öeldes elevil kõigest kuuldust.
Sellest hetkest alates
ei tohtinud ma enam vanaema juurde minna.
Vanaema aga oli vihane minu peale, et olin kogu loo ära rääkinud;
et ma polnud hoidnud salajas midagi, mis oleks pidanud olema saladus.
Nii kogesin end vastutavana kõige ees,
mis oli läinud viltu minu, vanemate ja vanaema vahel.
See oli see koht, kus tajusin, et asjad ei lähe õiges suunas.
Ma olin 11aastane, kui minust vanem poolvend
mind seksuaalselt ära kasutama hakkas.
Ja isegi, et ma teadsin, et see on vale,
oli minus juurdunud see vale, et naised on nõrgad ja haavatavad.
Kasvasin üles täiesti ebaterves keskkonnas.
Kõik need asjad tingisid selle, et pidasin paremaks olla poiss.
Inimesed pidasid mind nagunii ütlemata nunnuks poisiks
ja ma mõtlesin, et las ma siis ollagi poiss.
Sest naiseks olemine polnud just kõige toredam asi.
Mu isa vend, kes oli lapsendatud ja oli tol ajal kõigest teismeline,
pidas mind ühel pere kogunemisel parajaks saagiks,
mistõttu ta viis mu garaaži taha ja hakkas mind käperdama.
Nii et - mul oli mu vanaema, mu lilla kleit
ja onu, kes otsustas mind seksuaalselt kuritarvitada.
Kohtusin isaga, kui olin 18.
Mu isa oli kastreeritud.
Kõik, mille järele igatsesin, oli suhe oma isaga.
Teadsin, et asjad saavad muutuma, kuna isa oli nüüd tagasi
ja sai kaitsa mind kogu maailma ning inimeste eest.
Kuid see ei läinud üldse nii.
Käisin neis paikades, kus isa elas
ja seal oli alati mõni naine.
Ta oli alati mõne võõra naisega, keda ma ei olnud kunagi näinud.
Isa ootas, kuni naine magama jäi ja tuli siis mu tuppa
ning seksis minuga kõige täiega,
öeldes mulle asju, mis panid mind tundma end naisena.
Arengueas, kus tüdrukud hakkasid naiseks kujunema,
hakkasin ka mina meiki kandma.
Peagi sain aga teada, et see tõmbas palju tähelepanu.
Kuna poisid ei tahtnud minuga mingit pistmist teha,
taipasin, et kui jooksin ja tõmbaksin kanepit,
siis nad oleks koos minuga.
Nii et, nii ma siis tegin.
Lõpetades keskkooli 16aastasena,
olid mul pikad juuksed ja ma kandsin täismeiki.
Uskusin täiega, et Jumal oli teinud kohutava vea
ja ma oleks tegelikult pidanud hoopis naine olema.
Nii et, hakkasin omal käel seda viga parandama.
Isa otsustas minuga rääkida sellest,
küsides: "Kas eile öösel juhtunu oli sinu jaoks kummaline?"
Ütlesin, et oli küll.
Ta ütles: "Aga see ei peaks olema kummaline,
sest see on see viis, kuidas isa armastab oma poega.
Sa lihtsalt pole kogenud seda varem, kuna olen nii kaua ära olnud.
Kuid nii see asi käib, nii et kõik on hästi.
Algul ehk on kummaline,
kuid luban sulle, et see muutub normaalseks su jaoks."
Ja muutuski. See muutus normaalseks mu jaoks.
Kõiges selles oli palju kuritarvitamist.
Mu ema oli vaimselt haige, mina käisin katolikus koolis.
Mu vanem nõbu kuritarvitas mind seksuaalselt.
Kogesin grupivägistamist skautide poolt.
Minu naiselikkuse üle heideti nalja,
kuid samas uskusin endiselt,
et naiselikult käitudes leian tuge ja kinnitust,
nii et lasin sel kõigel endaga juhtuda.
Arvasin alati, et kui räägin sellest, et mind kuritarvitatakse seksuaalselt,
siis süüdi jään ikka mina ja ma sattun jamadesse.
See kuritarvitamine lihtsalt toimus ja kõik piirid said ületatud.
Kuid keegi ei öelnud midagi.
Vanemaks saades samastusin naiseliku poolega veelgi.
Mul olid ainult tüdrukutest sõbrad
ja mitte ühtegi meessoost sõpra.
Nii hakkasin arenema otsekui oleksin tüdruk
ja võtsin poisse kui minu jaoks vastassoo esindajaid,
kes olid kui erinevad minust.
Selleks ajaks, kui end täienisti tüdrukuks riietasin,
olin 10-11aastane.
Mu vanem vend tabas mind täisriietuses
ja seetõttu oli mul järgmine hommik jama kaelas.
Asi läks veelgi hullemaks,
kui mu onu tutvustas mulle videomängude käigus pornograafiat.
Nii et naiseks riietumisest sai midagi seksuaalsemat mu jaoks -
see pakkus mulle edaspidi seksuaalset rahuldust.
Keskkoolis käies
ütlesid mu klassikaaslased kord, kui olime teel kooli:
"Oi, me unustasime oma õpikud! Tule koos meiega meilt läbi."
Järgmiseks aga olin sisuliselt kinni seotud,
mu riided olid seljast kistud ja nad üritasid mind vägistada.
Olin umbes 13aastane.
Olin 9aastane ja mu isal oli oma firma.
Üks ta töötajatest jäi kord ööseks meile.
Magasin tol ajal elutoas
ja ärkasin korraga üles selle peale, et alasti mees lamas minu peal.
Ta ütles, et kui sõnagi iitsatan, läheb mul halvasti.
Olin 9aastane,
kui naabripoiss - mu keskmise venna sõber,
tuli ööseks meile.
Magasime kõik ühes toas.
Ta näitas mu vennale asju, mida lapsed ei peaks nägema.
Ta oli seda kõike kindlasti mõnelt täiskasvanult õppinud.
Kuid see avaldas ka mulle mõju, sest mind kaasati sellesse samuti.
Peale seda hakkasingi end tüdrukuks riietama.
Mul oli enda kohta palju küsimusi, sest tundsin tõmmet poiste suhtes.
Püüdsin seda alla suruda
ja luua teismeeas suhet ühe noore neiuga.
Kuid samal ajal tõmbas mind siiski meeste poole.
Usun, et see kõik sai alguse sellest kuritarvitamisest,
mis tegelikult juhtus mitmeid kordi ja mitte vaid too üks kord.
Minu vanaema peika kuritarvitas mind seksuaalselt
alates mu 5. eluaastast kuni 12. eluaastani välja.
Mul oli hirm sellest kellelegi rääkida,
sest ta lubas mu kas tappa või viia Mehhikosse.
Sel juhul ei saa ju emale rääkida.
Mu esimene kogemus oli siis, kui olin vannitoas,
kus ema hoidis ka musta pesu.
Ta oli jätnud oma riided musta pesu korvi peale
ja ma isegi ei tea, miks, kuid otsustasin need selga panna.
Kui seda tegin, tundus see nii õige.
Ma ei oska seda isegi seletada,
aga end peeglist vaadates ma teadsin, et nii on õige.
Olin 10aastane,
kui lapsepõlve sõbrad viisid mu kokku pornograafiaga,
mis äratas minus igasugu seksuaalseid tundeid.
Tundsin, kuidas mind tõmbas sealsete meesfiguuride poole
ja ma tahtsin ise olla see mees, kes seob end seksuaalselt naisega.
Sealt sai alguse minu seksisõltuvus,
mis mürgitas mu elu järgnevad paarikümmend aastat.
Kord oli üks juhus, kui olin 12aastane.
Olin end vannitoas taas tüdrukuks riietanud,
kui mu ema, kes on tänaseks surnud, tuli vannitoa ukse taha,
aga uks oli lukus.
Tema aga tahtis sisse saada.
Mina olin samal ajal tema riietes.
Püüdsin end ruttu riidest lahti saada,
mistõttu kui ukse avasin, olin üleni alasti
ja nägu huulepulgaga koos.
Ema tegi kõige hullemat asja, mida ta üldse teha sai -
ta kutsus isa sinna.
Kui isa tuli ja mind sellisena nägi,
siis ta arvas, et ainus viis,
kuidas hoida mind edaspidi seda kõike tegemast,
on häbistada mind.
Ta tegi seda kohe korralikult,
kuid ta ei mõistnud, et kogu see lugu sai mässitud paksu häbi teki sisse
ja ta valas vaid kui õli tulle.
Olin 10aastane, kui mind vägistati.
Mis see minuga tegi, oli see,
et see kaotas igasugused piirid mu jaoks
ja isegi, et olin alles 10aastane, ma mõistsin,
et paljud minuga sündinud asjad olid vaid seetõttu, et olen tüdruk.
Mõtlesin, et kui oleksin poiss, oleksin palju rohkem aktsepteeritud.
Olin 13aastaselt ajalehepoiss ja läksin ühele mehele lehte viima.
Ta küsis: "Kas õlut tahad?"
Olin 13 - muidugi ma tahtsin õlut!
Võtsime paar õlut
ja siis ta küsis: "Tüdrukute filme tahad näha?"
Mu nägu lõi särama ja ma ütlesin: "Jaa! Muidugi."
Pikutasime voodis ja vaatasime neid filme.
Ta lebas mu kõrval
ja pani oma käe mu peale
ja sealt see lugu läks.
Kogu asi toimus ära, ma tõusin ja läksin minema.
Kogu see lugu kestis kokku 7-8 nädalat.
Mingi paar kuud.
Kord peale seda ta ütles:
"Nüüd on sinu kord minu eest hoolt kanda!",
mispeale ütlesin: "Jääb ära!" ja lendasin sealt nelja tuule poole
ega läinud enam kunagi tagasi.
Osa inimesi on kuritarvitatud.
Teised jälle leiavad,
et tänu mõnele traumale, millest nad on elus läbi läinud,
otsivad nad omale mõnda teistsugust identiteeti,
et jätta oma tõeline identiteet maha.
Osa on näinud ka oma vanemaid saamas haiget teiste inimeste poolt
ja see valu, mida nad on seetõttu kogenud,
paneb neid põgenema teatud kujutlusmaailma.
On ka juhtumeid,
kus on teatud vaimsed tegurid mängus.
On erinevaid sundmõtteid, isiksusehäireid, eraldatuse ärevust.
Kõige selle taga võib olla nii palju põhjuseid,
kuid kõigi nende aluseks on mingid varjatud teemad.
Mistõttu kui me kristlike teenistuste-, koguduste- ja Jumala rahvana
ei suuda mõista,
millega inimene tegelikult silmitsi seisab
ja millist valu kogeb,
siis see, et lastakse endale erinevaid kosmeetilisi ja kirurgilisi oppe teha,
on vaid viis, kuidas saada väliselt teine identiteet,
kuid seesmiselt jääb ju kõik samaks.
See valu on endiselt nende sees
ja operatsioonid ei lahenda südame ning hinge haavu.
Sisenemine transsooliste maailma
See oli 20. saj. algusaastatel,
kui käputäis arste hakkas tegema soovahetusoperatsioone.
Kuulsaim juhtum oli seotud
Taani maalikunstniku Einar Wegener'iga,
kes 30'ndatel läbis mitmeid operatsioone,
et saada naiseks ja jääda ka lapseootele.
Tema lugu toodi rahva ette 2015. a. filmis "The Danish Girl",
kus peaosatäitjaks oli Eddie Redmayne.
Wegener suri oma viienda operatsiooni järel.
40'ndatel elas Dorothy Tipton Ameerika mees džässmuusikuna,
kandes nime Billy Tipton.
Ta oma poegki ei teadnud ta saladust, enne kui ta suri.
50'ndatel, peale sõjaväest vabanemist,
läbis George Jorgensen soovahetusoperatsiooni
ja temast sai Christine Jorgensen.
Uudiste pealkirjad kuulutasid:
"Endisest sõdurist sai blond sekspomm!"
1965. aastal veenis psühholoog John Money
John Hopkins'i haiglat
hakata viima läbi soovahetusoperatsioone.
Kuid kui 1975. a. uuringus leiti,
et taolise operatsiooni läbinud inimesed
ei kohanenud ühiskonnaga sugugi mitte paremini
kui nende kaaslased,
otsustas psühhiaater ja Hopkins'i haigla juht
dr. Paul McHugh
selle programmi lõpetada.
Läbiviidud uuringu juht Jon Meyer ütles:
"Operatsioon pole sobiv ravim psühhiaatrilise kõrvalekalde korral.
Neil patsientidel on tõsised psühholoogilised probleemid,
mis ei kao operatsiooniga mitte kuhugile."
Seda kinnitas ka 2011. a. Rootsis läbi viidud
suuremahuline uuring.
Dr. McHugh sõnul on soo vahetus bioloogiliselt võimatu.
"Transsoolisus on vaimne häire, mis vajab ravi.
Soovahetusoperatsiooni läbinud isikud ei muutu mehest naiseks või vastupidi.
Pigem saavad neist naiselikud mehed või mehelikud naised.
Transsoolise tunded ei haaku füüsilise reaalsusega.
See on võrreldav anorektikuga,
kes vaatab peeglisse ja näeb end ikka ülekaalulisena."
70-80% lastest, kes väljendavad transsoolisi tundeid,
kaotavad need ajapikku iseeneslikult.
"Inimesed, kes promovad soovahetusoperatsioone,
promovad ka vaimsete häirete edendamist."
Dr. McHugh manitses taolisi arste, öeldes, et nad on vale suuna näitajad,
kes manustavad juba väga väikestele lastele
puberteedi hilinemist soosivaid hormoone.
Isegi, et need ravimid peatavad laste kasvu
ja toovad kaasa muide riske.
McHugh sõnul on taoline teguviis võrreldav lapse kuritarvitamisega.
Ameerika Psühhiaatrite Assotsiatsioonil
on oma psühhiaatriliste haiguste klassifikatsioon,
mis määrab ära selle, mis on patoloogiline ja mis mitte.
Seda klassifikatsiooni uuendatakse aegajalt
ja kui seda tehakse,
peame me psühholoogidena oma litsentside uuendamiseks
istuma päev otsa kohal ja kuulama ära sisseviidud uuendused
Esitleja ütleb: "See versioon on parem kõigist varasematest,
kuna see on rohkem teaduspõhisem.
Meil on teaduspõhiseid kinnitusi..."
Me istume seal koosolekul 6h, kuulates kõiki neid diagnoose.
Siis kuvatakse ekraanile naerunägu ja öeldakse: "Algne komitee otsustas,
et transsoolisus on patoloogia.
See on kõrvalekalle.
Kuid kuna komitee sai nii palju vihaseid kirju;
suuremal hulgal vihaseid ja protestivaid kirju
kui ühegi teise diagnoosi puhul,
otsustas komitee muuta oma meelt
ja öelda, et tegu on normaalse nähtusega."
On enam kui selge, et psühholoogia ja psühhiaatria
ei kuulu enam teaduslike organisatsioonide alla.
See on kaotamas oma usaldusväärsust.
Nii on taolised klassifikatsioonid
muutumas pigem arvamuse avaldamiseks.
Üks inimene helistas ja ütles,
et on käinud terapeudi juures pea aasta.
Olles seal 3. kuud ära käinud,
soovitas terapeut mehel oma nimi ebaseaduslikult ära muuta.
Mees koges 8. kuu jooksul terapeudi poolset survet
teha ka soovahetusoperatsioon,
või terapeut polnud enam valmis mehega kohtuma.
Samas avastas mees,
et ta terapeut - naisterahvas, oli ka ise transsooline.
Seega, meil on transsoolistest terapeudid,
kes viivad oma sessioone läbi ühe kindla plaaniga.
Nende küsimus vaid on, kui kiiresti nad saavad mõne isiku
muutma oma identiteeti ja nime, läbima soovahetusoperatsiooni
ja elama oma uue identiteediga.
Hakkasin küsima iseendalt, kes ma olen?
Olen ma siis poiss või tüdruk?
Arvasin, et see on Jumala jaoks mingi nii uus teema,
et Ta ei saa sellest arugi.
Tundsin, et olen omapäi ja pean selle asja ise korda ajama.
Käisin endiselt kirikus, kus kohtasin ka üht tüdrukut.
Hakkasime käima ja abiellusime kahe aasta pärast.
Olin 16aastane, kui sain omale auto.
Kohtasin ühte tüdrukut, kellest sai mu pruut.
Käisime väljas kohtingutel.
Valetasin oma vanematele täiega, kus ma tegelikult käisin.
Mingil hetkel aga see ei toiminud enam,
kuna tüdruku vanemad viisid asjad kokku
ja see tundus neile kahtlasena.
Nad helistasid mu vanematele ja mind võeti liistule.
Siis ütlesingi neile, et tahan olla mees,
kuid isa ütles, et sel teemal me rohkem ei räägi.
Et see ei lähe kohe mitte.
Ütlesin emale: "Ma tõesti tahan olla poiss,"
mispeale ema ütles: "See on rõve!"
Kui vaadata üht osa mu elust, siis see oli täiesti täiuslik.
Valge aiaga maja, kaks autot garaažis,
kõik oli hästi.
Ma teenisin hästi, lapsed olid terved ja kõik oli hästi.
Ma ei joonud kodus kunagi - tegin seda kodust eemal olles.
See aitas kõik pinged endast välja saada
ja olla koju tagasi tulles jälle teine inimene.
Nii et, ma elasin otsekui kahes maailmas.
Tegelikult lausa kolmes maailmas,
sest mul oli pereelu, mu lilla kleidi elu
ja suurepärane karjäär, milles ma olin edukas.
Kuigi see tüdruk teadis mu kohta, pidas ta mind endiselt oma peikaks.
Nii et, me suhe oli ja ei olnud ka.
Kui ma 19 sain, lahkusin kodust.
Hakkasin uurima, kes saaks mind aidata?
Läksin arsti juurde, kes ütles, et ta võib mulle hormoonravi määrata.
Nii et, lahkusin kodust, sain hormoonravi
ja arvasin, et olengi nüüd vaba.
"Juhuu! Olen lõpuks ometigi omadega mäel ja vaba!
Mu elu on nüüd selline."
Olin 17aastane, kui läksin ühte klubisse.
Rääkisin seal erinevate inimestega ja nad rääkisid mulle sellest showst,
öeldes, et iga shows osalev isik on mees.
See tekitas põnevust ja ma tahtsin seda näha.
Seal oli üks transsooline naine, kes läks lavale.
Tal oli naise keha
ja ta kandis naise kleiti, mis oli kalliskivide ja säraga kaetud.
See kleit oli talle kui valatud
ja ma olin segaduses,
sest mulle oli öeldud, et iga laval olija on tegelikult mees.
Ja ometi mu silmad nägid, et tegu on naisega!
Nii et ma ei uskunud oma silmi.
Kuid sel samal hetkel ma teadsin, et see on ka see, kes mina olen.
Kolisin peale keskkooli lõppu LA'sse kunstikooli
ja läksin esimest korda geide paari, kui olin 16.
Ma meeldisin seal neile.
Olin noor ja mind oli kerge ära kasutada.
Mängu tulid narkootikumid ja alkohol, nii et olin igal õhtul purjus.
Langesin koolist välja ja jäin sisuliselt kodutuks.
Põhjus, miks mind tõmbas meeste poole,
oli see, et olin alati tundnud, et ma ise pole üks neist.
Ja kui sa pole üks neist, siis sind peabki tõmbama nende poole
Mõtlesin, et üks päev saab minust naine
ja ma ei koge ainult meeste poolset kaitset,
aga ka terviklikkust selle läbi, mida mees naisele pakub.
Läksin koheselt riietusruumi, et näha seda naist isiklikult
ja küsida, on ta ka päriselt naine?
Ajal, mil seda küsisin,
oli ta pea kummardatud alla, kuna talle pandi parukat pähe
ja ta oli ihualasti.
Ta tõstis oma pea, vaatas mulle otsa,
ajas jalad laiali ja ütles: "Üdini naine!"
Kuid mehe suguelundid olid seal igati nähtavad,
mistõttu tormasin sealt välja.
Värisesin üle keha ega suutnud uskuda, et see on tõsi.
Sel hetkel teadsin, et see on võimalik.
Käisin pidevalt nö täiskasvanute poes,
kust leidsin ühe ajakirja, mis püüdis mu pilku.
Seal oli kirjas "Muutus", mistõttu haarasin selle kaasa.
Olin juba tüdinud kõigest muust - tüdruk tüdrukuga, poiss tüdruku peal,
poiss poisiga ja kogu see biseksuaalsuse värk.
Tundsin, et vajasin tule alal hoidmiseks midagi uut.
Nii nägin seda ajakirja "Muutus".
Selle lahti lüües nägin seal naismeest,
kelle ülaosas olid rinnad ja alaosas peenis.
Mõtlesin, et see on midagi lahedat ja erinevat.
Ostsin selle ajakirja, läksin koju ja rahuldsin end.
Kuid peale seda ei saanud enam pidama.
Edasi tulid juba filmid, videod ja kõik muu naismeestega seonduv,
sest see oli nii põnev.
Siis nägin üht kuulutust, kus oli kirjas: "Tule ja muuda end!"
See maksis 75. dollarit
ja seda sai teha kuskil "Glamuuri butiigis" Vegases.
Helistasin neile ja ütlesin, et tahan seda.
Mispeale mind kutsuti kindlaks kellaajaks kohale.
Läksin ja nad lõid mulle vägagi hea väljanägemise.
Nad nimetasid mind Joey'ks.
Nägin imehea välja. Kõik see meik, parukas ja riided...
Olin täiega müüdud!
Kõndisin mööda tänavat, püüdes leida piisavalt julgust,
et oma elu seal lõpetada.
Kuid siis kohtasin üht meest, kes riietas end samuti naiseks.
Õppisime üksteist üsna hästi tundma
ja rentisime üheskoos korteri.
Kogu selle aja, mis ma kodutu olin, kisendasin pidevalt Jumala poole:
"Miks Sa lased sel sündida? Miks mina?
Mida halba ma olen Sulle teinud?"
Olles lõpetanud selle saate vaatamise, kuulsin kui üht häält ütlemas:
"Sa oleks pidanud poisina sündima."
Ma ei tundnud gei inimesi üldse ega tahtnud olla üks nende seast,
kuid kui mõistsin, et olen sündinud vales kehas,
mis tingis ka selle, et mulle ei meeldinud poisid
ja ma ise olin poisilik ehk oma isa väike Ets,
siis see kõik kasvas mu sees.
Meil olid aegajalt oma kokkusaamised,
mida nimetasime tüdrukute õhtuteks.
St., et kamp naiseks riietunud mehi läks välja ja käis gei baarides.
Seal oli paar meest,
kes olid teinud läbi mõned operatsioonid
ja aasta pärast olin ma isegi sellele mõttele müüdud
ega saanud sellest enam lahti.
Tahtsin ka seda oppi.
Selleks ajaks, mil olin 39aastane ja hakkasin kuulma transsoolistest,
olin võidelnud iseendaga 36. aastat
alates hetkest, mil vanaema mind tüdrukuks riietas.
See on ikka pikk aeg hoida saladust ja võidelda,
püüdes saada hakkama omaenese jõus
ilma mingi psühhiaatrilise või psühholoogilise abita.
Läksin siis nö nr.1 spetsialisti juurde kogu maailmas,
kuna mul oli ka raha, et seda teha.
Tegu oli mehega, kes oli pannud kirja
esimesed rahvusvahelised hoolekande standardid.
Ta teadis, kuidas seda häiret diagnoosida,
mis oleks sobilik ravi,
kes peaks opereerima, kui oleks soovi selleks,
hormoonravi jne.
Ta teadis kõike.
Tema oli see õige mees sellel alal.
Rääkisin temaga 45. minutit ja ta ütles: "Teil on sooline düsfooria.
Peate tegema soovahetusoperatsiooni,
hakkama võtma hormoone
ning muutuma täielikult, saades naiseks."
Jäin tummaks kõige selle peale.
Transsooliste osas on viidud läbi põhjalik uuring,
mis puudutab siis soovahetusoperatsiooni
ja selle pikemaajalisi mõjusid.
Neid oppe viivad tavaliselt läbi isikud, kel' on oma poliitilised huvid mängus.
Nii nagu see on ka kõigis
homoseksuaalsusega seotud küsimustes.
Enamus inimesi, kes omavad kontrolli nende uurimuste rahastamise üle,
on geiks olemise poolt.
Ameerika Psühholoogide Assotsiatsioon (APA)
otsustas pidada homoseksuaalsust normaalseks.
Sellest lähtuvalt on ka iga ajakiri või uurimus, mille üle APA mõju omab,
geisid pooldav,
õigustades nende positsiooni.
Seega peab enamus inimesi lugema infot,
mis on moonutatud
ja väljaantud poliitiliselt aktiivsete organisatsioonide poolt,
kes jätavad endast mulje kui objektiivsetest teadlastest.
Läksin tol samal õhtul klubisse,
olles püüdnud enne seda leida oma kapist riideid,
mis aitaks mul näha välja mehelikuna.
Leidsin sealt ühe mütsi ja särgi, mille nööbid jätsin pooleldi avatuks.
Püüdsin endast igal juhul mehe muljet jätta.
Sinna baari sisse astudes oli tunne, et olin seal terve igaviku käinud.
Astusin sisse ja olin kui selle paika kuningas.
Keegi seal olijaist poleks eales arvanud, et olen hetero.
Ma ei olnud ju gei ega transsooline,
kuid ma leidsin selles kui oma uue identiteedi.
Alates päevast, mil sinna paari astusin,
elasin ma 18. aastat kui mehena.
Üks asi viis teiseni.
Ma vahetasin oma nime
ja käisin psühhoterapeudi juures.
Pidin saama kokku kaks kirja -
ühe psühhoterapeudilt, mis maksis 450. dollarit
ja teise psühhiaatrilt, mis maksis 250. dollarit.
Läksin nende kirjadega kirurgi juurde, kes ütles: "Jaa, tee on valla!"
See kõik toimus augustis
ja ma tahtsin pääseda opile niipea, kui võimalik.
Arvasin, et selleks läheb siiski aega,
kuniks arst ütles, et võib teha opi novembris.
Ehk siis kõigest kolme kuu pärast.
Olin nõus.
Raha oli olemas ja kõik oli paigas, nii et opile ma läksin.
Opilt üles ärgates olid mul suured rinnad, tupp
ja kogu muu kupatus.
Igalt poolt jooksid erinevad voolikud
ja ma mõtlesin: "Mida ma küll teinud olen?"
Aju olemuses pole absoluutselt mingit erinevust.
See on vale, mida on levitanud tohutult suur tööstus,
kes teenib meeletut raha nende vaeste inimeste arvelt.
"Oo, su aju on teistsugune."
Näita mulle ajus seda kohta,
millest lähtuvalt mõni poiss usub, et ta on tüdruk.
Läksin järgmine nädal tagasi
ja rääkisin talle põhjalikumalt oma lapsepõlve sündmustest.
Sellest, kuidas onu oli mind kuritarvitanud jne.,
mispeale arst kostis vaid:
"Muide, siin on kinnituskiri selle kohta, et võid opile minna."
Ütlesin, et see kõik käib liiga ruttu taolise muutuse läbiviimiseks.
Tema aga vastas: "Oled ideaalne kandidaat selleks.
Olen aastaid sellega tegelenud ja tean, millest räägin."
Ütlesin, et heakene küll, kuid tahan siiski mõelda selle üle.
Ootasin kaks aastat.
Kogu selle aja jooksul podises mu sees kui kiirkeedupott.
Võib-olla oli see tingitud kõigest kuuldust, vanaemast,
mingist plaadist, mis mu peas ketras,
võib-olla kogetud kuritarvitamisest - ma ei tea.
Kuid mu sees käis üks kõva madin,
millele andis ka hoogu alkoholi tarbimine.
Ajaks, mil' olin 42aastane, rääkisin naisele kõik ära
ja ütlesin, et peame lahku minema, kuna mul on vaja sugu muuta.
Pidasin algul osasid oma transseksuaalseid sõpru naisteks,
kuni mulle öeldi, et nad on tegelikult mehed.
Ma isegi ei tea, miks, kuid nad meeldisid mulle
ja ma hakkasin veetma aega nende seltsis.
Olin 18aastane ja me käisime koos ööklubides.
Ühest neist sai isegi mu parim sõber,
kes rääkis mulle hormoonidest ja kõigest muust,
kuna riietusin naiseks
ja läksin halloweeni ajal välja lõbutsema.
Mulle hakkas see meeldima ja ma tahtsin olla nende sarnane.
Mäletan baari minekut, kui olin 15aastane.
Jälgisin sealsete drag-queenide esinemist
ja mõtlesin endamisi: "Neist tuntakse rõõmu.
Neid armastatakse ja nad meeldivad teistele."
Nii mõtlesin ka endamisi,
et kord ühel päeval armastatakse ja aktsepteeritakse mindki,
kui saan olema nagu naine.
Nii hakkasin liikuma selles suunas, kui olin 17aastane.
Olles 18aastane, hakkasin osalema professionaalsetel iludusvõistlustel.
19aastasena osalesin aga Miss Gey Texas iludusvõistlusel.
Mõtlesin endamisi: "Olen pühendanud nii palju aega ja energiat
ja olen lõpuks ometigi kogemas, et olen ka midagi väärt."
Elasin pidevalt ühel ülestunnistamise-kahetsuse lainel.
Ainuüksi selliste väikeste asjade pärast
nagu sukkpükste proovimine vms.
Tagasi kirikusse minnes hakkasin kirjutama kristlikke laule
ja laulma neid seal,
mispeale hakkasin ühele noorele neiule meeldima.
Palusin ta kätt ja me abiellusime.
Kuid ma ei rääkinud talle midagi naiseks riietumisest.
Rääkisin alkoholi probleemist ja raskest lapsepõlvest,
kuid naiseks riietumisest mitte.
Läksin 15aastasena ema juurde ja ütlesin talle, et olen gei.
20aastasena aga tajusin, et tahan enamat - et tahan olla naine.
Olin 24-25aastane, kui geibaaris toimus Halloweeni pidu
ja ma võitsin seal parima drag-queeni tiitli.
Kohtasin seal ka üht transsoolist naist ja meist said parimad sõbrad.
Hakkasime käima koos erinevatel drag-showdel,
kus kohtasin ka oma partnerit,
kellega elasime koos pea 17. aastat.
See oli ka aeg, mil alustasin hormoonraviga
ja nõustamisel käimistega
ning 8. aastat tagasi sain loa soo vahetuseks.
Kuid otsustasime siiski oodata ja osta selle raha eest maja.
See oli üsna pea peale abiellumist, kui hakkasin jälle naiseks riietuma.
Muide, mu enda naine ostis mulle riideid, meigitarbeid jne.
Ta püüdis seda kõike mõista,
kuid lõpuks jõudsime siiski punkti,
kus me ei kannatanud seda enam välja.
Nii et, läksin tagasi selle sama pastori juurde,
kelle juures olin ka kunagi pisut aega elanud
ja me püüdsime palvetada kogu selle loo pärast.
Meil oli mitmeid palveaegu, kuid see ei mõjunud mulle.
Siis otsustas ta saata mind psühholoogi juurde,
pannes mind ise sinna kirja.
Läksin psühholoogi juurde, meil oli me esimene sessioon
ja ta ütles, et ta tahab minuga veel rääkida.
Nii et, läksin ka teise sessiooni,
kus ta ütles mulle, et mul on sooidentsushäire.
Siis aga küsis, kuidas sooviksin seda ravida,
mis oli minu jaoks segadust tekitav,
sest tavaliselt on nii, et kui arst leiab, mis sul viga on,
määrab ka tema ravi, kuidas sellest jagu saada.
Kuid see psühholoog ei teinud seda.
Ütles hoopis, et peame ka kaasama mu naise neisse sessioonidesse,
et nõustada meid mõlemaid lahutusega seoses.
Seejärel aga lubas saata mind teise arsti juurde,
kes alustavat hormoonravi ning kõike muud.
Ta ütles, et peale neid sessioone saan hakata pidevalt naiseks riietuma
ja 12-18. kuu pärast saan kinnituskirjad,
mis võimaldavad mul soovahetusopile minna,
et saada lõplikult naiseks, kes ma pidavat juba olema.
Kohtusin mingi hetk selle show juhiga, kes oli naine.
Ta pidas mind kõige nunnumaks kutiks üldse,
öeldes: "Las ma riietada sind drag-queeniks ja vaatame, mis saab."
Nii ta tegigi ja see muutus oli uskumatu!
Uskumatu meile mõlemale.
Ja ma tundsin, et miski võttis kui võimust mu üle.
Olin selliselt riietudes totaalselt keegi teine.
Mulle anti ka võimalus esineda, mistõttu kui lavale läksin,
olin ma hoopis teine inimene
ja etendasin ka ise seda transseksuaalset naist,
keda olin esimesel korral kohanud.
Läksin plaaniga edasi ja lasin endale opi teha.
Mul oli endiselt karjäär autotööstuse vallas,
kuid peale operatsiooni vallandati mind koheselt.
Võtsin neid hormoone
ja hakkasin end koheselt ka lihaselisemana tundma.
Mul kasvas habe.
Lisaks sellele tegin veel trenni,
nii et olin tänu sellele kõigele üsna üles pumbatud.
Kuid ma võtsin neid hormoone natukene rohkem,
et hoida ikka trenni tehes kindlasti alal mehelikku füüsist.
Mu eesmärk oli, et keegi ei saaks kunagi teada,
et olen tegelikult naine.
Mu eesmärk oli olla tuntud ainuüksi mehena.
Kuna olin kohanud ka teisi transseksuaale,
siis ma ei mõistnud, miks nad tahavad,
et nende taust oleks teada.
Mulle ei pakkunud pinget oma transseksuaalsusest rääkimine.
Tahtsin lihtsalt elada normaalset elu.
Normaalset elu mehena.
See oli mu ainus eesmärk.
Jätkates treeningutega, mõistsin, et see oli minu viis kaitsa end.
Mida rohkem ma trenni tegin, seda vähem nõrgemana end tundsin.
Keskkooli minnes kogesin väljakutset mitte minna operatsioonile,
mistõttu mõtlesin, et pean rohkem pingutama,
et mitte näha välja nii poisilik.
Õnneks on mul vanem õde, kellelt sain eeskuju võtta.
Otsustasin oma juuksed pikemaks kasvatada
ja samas proovida oma õe riideid.
Mitte küll pitsilisi ja roosasid asju,
aga midagi, mis sobis siiski tüdrukule ja milles oleks mugav olla.
Ja siis mõtlesin,
et äkki peaks proovima poistega kohtingutel käimist?
Sest võib-olla minus on midagi, mis pole saanud "üles äratatud"
ja sa ei tea seda ju seni, kuni sa ei proovi.
Nii kutsusin keskkooli ajal ühe poisi välja, et tantsima minna.
Laenasin ühe oma õe kleitidest,
millest mul on ka pilt, kus ma seisan väga imelikult.
Mis sädemetesse või meeldimisse puutub,
siis selles osas ei toimunud tol õhtul midagi.
Kuid mida enam ma püüdsin poistega väljas käia
ja isegi midagi seksuaalset arendada,
siis see ei äratanud minus mingeid tundeid.
See muutis mind hoopis veelgi enam kadedaks
ja ma tahtsin hoopis ise olla poisi rollis.
Ma tahtsin ise olla mees, kes on naisega.
Isegi, et kandsin erinevaid kleite,
tundsin end sügaval sismas kui naiseks riietunud mehena.
Ma teadsin, et see polnud päris mina.
Olin 12aastane, kui hakkasin avastama oma seksuaalsust.
Vaatasin pornot
ja armusin sealsetesse naistesse.
Pidasin end meheks, samastades end sealsete meestega.
Usun, et see oli minu viis end kuidagi tervendada
ja saada teada, mis on tõeline armastus.
Minu jaoks oli kõik nähtav tõeline armastus
ja ma püüdsin seda murtud tüdrukut enda sees
taas kokku panna.
Teadust kõrvale jättes
kuulutab meedia lakkamata kuulsustest,
kes peavad end transsoolisteks.
Sh Chastity Bono, kes täna nimetab end Chaz'iks.
Naismodell Tracy Beatie
sai kuulsaks esimese meessünnitajana,
nimetades end Thomaseks.
Olümpiavõitja Bruce Jenner, kes täna nimetab end Caitlyn'iks.
Sõjaväelane Bradley Manning, kes täna nimetab end Chelsea'ks.
Isegi skaudid kogevad meedia survet,
olles sunnitud leppima tüdrukutega oma ridades,
kes väidavad end olevat poisid.
Pöördumine Jumala poole
Nõustaja otsib tavaliselt mõnda kaugelearenenud traumat,
mida on lapsena kogetud.
Nii näiteks on osa lapsi kasvanud üles vanavanematega
ja oma otseste vanematega on puudunud lähedane suhe.
Nõustaja püüab ka avastada võimalikku varjatud pilastamist.
Ka seda, kas last on poiste poolt narritud,
samas kui tüdrukud olid ta suhtes vastuvõtvamad.
Nõustaja püüab paljastada tegelikud valed ja põhjused,
miks sellised inimesed võitlevad
ja miks nad tunnevad end Jumala poolt antud soos ebamugavalt.
Juhul, kui tegu on pojaga, kes maadleb nende asjadega,
kuid kel samas on kunstiandi,
siis nõustaja soovitab poisi isal minna pojaga kunstitundi.
Kui pojale meeldib klaverimuusika, mine õpi temaga klaverit.
Oma suhet tuleb hakata taas üles ehitama,
et isa-poja vaheline side saaks taas tugevaks.
Kui aga tüdruk maadleb sellega,
siis seda sageli seetõttu, et ema eeskuju nähakse nõrgana.
"Ma ei taha olla sama nõrk kui ema."
"Ema on kuritarvitatud, kuid ma ei taha sama kogeda.
Tahan omada kontrolli."
Nii et, see tüdruk peab saama tagasi tunde,
et naistega koos on turvaline
ja et naised võivad olla ühtaegu tugevad kui nõrgad.
Kuid tüdruk peab aktsepteerima end naisena
ning saama terveks oma murtusest
ning valest arusaamast naiseks olemise osas,
mis paneb teda põgenema naiseks olemise eest.
Piibelliku arusaamise kohaselt on vaid kaks sugu - mees ja naine
ning bioloogiline sugu on peamine soo näitaja.
Iga inimesele osutatav ravi peab lähtuma tema bioloogilisest soost
ja mitte tema soolisest identiteedist,
sest esimene määrab ära selle, kas tegu on mehe või naisega.
Praktikas tähendab see seda,
et iga soolise düsfooria vastu suunatud ravi
peaks aitama joondada inimese psühholoogia
ühele joonele tema füsioloogiaga ja mitte vastupidi.
Mul oli selle terapeudiga 5-6 sessiooni
ja iga sessiooni lõppedes ta avas oma raamatu
ja ütles: "Teil on dissotsiatiivne häire."
Küsisin: "Kas tõesti? Mida see ka täpsemalt tähendab?"
"Tuginedes sellele, mida olete mulle rääkinud -
naiseks riietumine ja seksuaalne kuritarvitamine
on tinginud teie dissotsiatiivsuse.
Küsimus pole täielikus mitmikisiksuses,
vaid dissotsiatiivsuses.
Te ei tahtnud olla see, kes te olite,
kuna see väike poiss oli seksuaalselt kuritarvitatud,
teda riietati tüdrukuks
ja ta koges füüsilist kuritarvitamist.
Kõik need asjad kokku moodustasid teis kui uue isiksuse,
kellest te olete igati teadlik.
Te lihtsalt polnud õnnelik poisiks olemise üle,
kuna teid kuritarvitati liiga palju ja teiega juhtus liiga palju halba.
Nii saigi teist keegi, kellega ei juhtunud enam halba.
Kuna aga olete nüüdseks läbinud ka soovahetusoperatsiooni,
on sisuliselt võimatu, et oma minevikust paraneksite."
Ja ma lihtsalt nutsin. Lihtsalt nutsin.
Sest minnes algselt arsti juurde, ei näinud ta minus mingit hälvet.
Olin ju rääkinud tallegi oma lapsepõlvest,
kuid tema mõtteisse ei kerkinud mingit ideed hälbest.
Tema nägi selles lihtsalt transsoolisust või soolist düsfooriat.
Oli pühapäeva pärastlõuna ja mu vaimulik isa tuli mu juurde,
öeldes: "On sul hetk? Tahaksin sinuga rääkida millestki."
See küsimus tekitas minus teatud kahtlast tunnet
ja ma kartsin, et mind tõmmatakse liistule.
Läksime tagasi palvetuppa ja pastor ütles mulle:
"Oleme kuulnud teatud kuulujutte su kohta,
mistõttu tahame lihtsalt teada, kes sa oled?
Kes sa tegelikult oled?"
Olin kuulnud sama küsimust ka 11. aastat varem
ja mõelnud: "Oh sa!"
Kuid seekord, ilma isegi teadmata, miks,
rääkisin ma tõtt.
Olin varasemalt öelnud alati, et olen mees, kes oli kord naine,
kuid seekord ütlesin, et olen naine, kes elab mehena.
Sest nii see oli.
Niipea, kui olin seda öelnud, puhus Püha Vaim mu üle ja sisse
ja ma tõmbusin kui hetkeks tagasi.
Ma ei teadnud prohvetlikest asjadest suurt midagi,
kuid ma nägin kiire nägemuse ja selles kahte nädalat oma elust
ning kõike, mida pean tegema.
Pidin astuma tagasi oma teenistusest, kuid mis kõige olulisem -
saama tagasi selleks, kelleks Jumal oli mind loonud.
Muud varianti lihtsalt polnud.
Mul lihtsalt polnud muud valikut.
Olin töötamas oma eelsammu kallal.
Kes iganes teab midagi AA'st, siis eelsamm on midagi,
kus sa kogud oma nö elu prügi prügikasti
ja hakkad seda siis ükshaaval läbi lappama.
Läksin ühe kristlasest kliinilise psühholoogi juurde,
hakates kõiki neid asju temaga läbi käima.
Võtsime need asjad ettevaatlikult ükshaaval läbi,
ühtlasi ka palvetades nende asjade pärast
ning tegeledes nendega.
Kogu see valu ja seksuaalne kuritarvitamine;
kõik sündmused, mis olid põhjustanud mulle valu -
palusin, et Jumal aitaks mind nende osas,
kuna ma ei teadnud, mida nendega peale hakata.
Olles lõpetanud me sessioonid,
olid kõik mu asjad kirjas kollasel, joonelisel paberil.
Ma isegi ei tea, kui mitu lehekülge neid oli...
Ikka kohe hulgi.
Tõmbasime kogu protsessi käigus sealt muudkui asju maha.
Läksime koos välja ja seistes keset parklat,
süütas mu psühholoog tiku ja pani need paberid põlema.
Me lihtsalt olime seal,
vaadates, kuidas väike tuuleiil need paberitükid minema viis
ja kõik oligi läinud.
Mõtlesin endamisi, et selle sümboolika on ju tore,
aga kas see päriselt ka toimib?
Mis kasu sellest on?
Vajasin kellegi abi selle eelsammu tegemisel,
et liikuda edasi järgmise sammuni.
Mul oli tõsine tahe selles osas.
Mu psühholoog pani käe mu õlale ja ütles: "Lähme sisse
ning palvetame selle eest, mida just äsja tegime."
Olin nõus.
Läksime sisse ja istusime vastastikku,
hakates palvetama.
See tundus mu pikima palvena üldse, kuigi see ei pruukinud olla nii.
Ma ei avanud palve ajal oma silmi,
kuid nägin siiski Jeesust Kristust seismas valges rüüs mu ees.
Ta seisis minust kui kõrgemal
ja Ta käed olid sirutatud välja mu poole.
Vaatasin selles nägemuses enda kõrvale
ja seal oli üks väike beebi
ja see väike beebi olin mina.
Poisina.
Ta sirutus selle beebipoisi poole, võttis ta sülle
ja kussutas teda oma embuses,
öeldes: "Minu juures on sinuga igavesti kõik hästi."
Sellest hetkest alates sai mu elu lunastatud ja taastatud
ja ma hakkasin elama Tema tahte kohaselt.
Nii olen seda teinud üle 20. aasta.
Sellest hetkest alates oli u. 4aastane periood,
kus Jumal hellitas ja hoidis mind ning tervendas mind.
Mul oli tohutu igatsus Ta järele,
mistõttu hakkasin igapäevaselt Piiblit lugema.
Olin oma Piibli üle nii õnnelik, et võtsin selle lausa tööle kaasa
ja hoidsin oma töölaual.
Inimeste suhtumine oli:
"Mis sul nüüd hakkas, et seda Piiblit igal pool kaasas kannad?"
ja ma vastasin: "Jaa! Mulle nii meeldib see!"
Helistasin emale ja ütlesin: "Ema,
ma ei tea, mis toimub?
Ma ei tea, mis minuga toimub?
Kuid ma kardan
ja ma ei tunne,
et peaksin olema naine.
Olen omadega metsas. Kohe täiega!"
Niipea, kui olin seda öelnud,
kogesin kuidagimoodi oma vaimus, et pean helistama oma tädile,
kes on pastor.
Ma polnud tädiga rääkinud üle 10. aasta.
Ma isegi ei teadnud ta numbrit ega tahtnud seda ka ema käest küsida
Kuid vaadates oma telefoni, oli see seal olemas!
Nii et ma tean, et Jumala käsi oli siin mängus.
Helistasin tädile ja rääkisin talle,
mida kõike olin näinud ja millest läbi läinud.
Ta ütles: "Jumal kutsub sind ja sa pead ühe otsuse langetama.
Pead tegema seda kohe praegu!
Sest Jumal kutsub sind.
Siin on midagi toimumas ja Ta on hoidnud sind kogu selle aja.
Ta on kaitsnud sind kogu selle aja.
Nüüd on aeg leida see valgus ja kõndida Isa poole,
tehes seda ise, sest ma ei saa seda sinu eest teha."
Istusin seal oma autos
ja mõtlesin: "Kas peaksin tõesti seda tegema?
Ja kui ma seda teen,
siis kuhu ma peale seda lähen ja mida ma tegema hakkan?"
Mul oli ju mu vana eluviis, mul olid rinnad.
Mul olid kliendid - mehed, kes ootasid mind.
Mul oli vaja arved maksta!
"Mida ma küll teen, kui nüüd selle sammu teen?"
Kõik need hääled mu peas muutusid üha valjemaks ja valjemaks
ning ma tajusin,
kuidas Jumala hääl muutus üha vaiksemaks ja vaiksemaks,
siiski öeldes mulle: "Tule minu juurde! Tule minu juurde!
Lihtsalt tule minu juurde ja usalda mind.
Lihtsalt usalda mind ja ma kannan hoolt kõige eest."
Ja ma muudkui kuulsin seda.
Sel hetkel, mil püüdsin oma patte üles tunnistada
ja anda oma elu Jumalale, kuna olin otsustanud seda teha,
siis keset seda kõike helises mu telefon
ja mulle helistasid inimesed, kes polnud minuga aastaid suhelnud.
Korraga kustusid tuled ära.
Kõikvõimalikud asjaolud püüdsid takistada mind seda tegemast
Kurjuse väed kütsid sel hetkel kõige täiega,
et peatada mind andmast oma elu Jeesusele.
Kuid ma ei langenud selle lõksu.
8. tundi läks mööda.
See polnud miski, mis oleks sündinud 15. minutiga.
8. tundi läks mööda
ja ma oksendasin käige täiega, sõna otseses mõttes väljutades midagi
Kui peale seda peeglisse vaatasin,
olin täiesti šokeeritud.
Olin šokeeritud, sest nägin end läbi erinevate silmade.
Kogesin sel hetkel hirmu, kuid Jumal ütles mulle:
"Ära karda seda, mida näed,
sest mina kannan hoolt kõige eest
ja seda selliselt,
otsekui kõike eelnevat poleks kunagi olnudki."
Suurimad teemad, millega tegelesin, olid muidugi seotud mu isaga.
See oli mu jaoks üks tõsine teema.
Kuid Jumal tuli mu juurde ühel hetkel ja ütles:
"Kui sa palvetad, siis ma tahan, et kutsuksid mind Issiks."
Olin alustanud ühe programmiga ühes Portlandi koguduses,
kui tegelesin kõigi oma asjadega ja olin jätnud maha oma vana eluviisi.
Üks selle programmi õpetusi kätkeb teemat:
"Kuidas sa Jumalat nimetad?"
ja milliste nimedega Teda üldse võib kutsuda.
Mõtlesin, et võin Teda vabalt Isaks või Issiks kutsuda;
et mul pole sellega mingit probleemi.
Kuid kui Jumal tuli mu juurde ja ütles:
"Kui sa palvetad, siis ma tahan, et kutsuksid mind Issiks."
See oli see, kuidas olin ka oma isa kutsunud.
Taipasin, et seal ongi see päästik.
Kui Jumal ütles: "Tahan, et kutsuksid mind Issiks",
ütlesin, et seda ma küll ei tee.
Mitte iialgi!
Mispeale Jumal taandus.
Kui järgmine päev palves Jumala ette läksin
ja Talle Issand ütlesin,
ütles Ta: "Tahan, et kutsuksid mind Issiks."
Ütlesin: "Sel juhul oleme lõpetanud, sest ma ei tee seda!"
Kolmas päev: "Issand..." - "Kutsu mind Issiks." - "Ei kutsu."
Kogu see lugu kestis 2 nädalat,
kuid ma otsustasin jääda endale kindlaks
ja mitte lasta Tal sundida mind kutsuda end Issiks.
Tema issiks kutsumine
oleks tähendanud minu jaoks kui ropendamist,
sest sel sõnal oli minu jaoks nii paha maik.
See tähendas minu jaoks nii palju inetuid asju,
mistõttu miks oleksin pidanud tahtma kutsuda Jumalat Issiks?
Miks Ta oleks üldse tahtnud seda?
Ma käisin ühes surnuaias palvetamas,
kuna seal oli vaikne ja keegi ei seganud mind seal.
Sain seal ringi liikuda ja kõva häälega palvetada.
Hakkasin taas paluma ja Jumal ütles: "Tahan, et kutsuksid mind Issiks."
Mõtlesin: "See on nüüd kestnud 2. nädalat
ja Ta palub seda endiselt.
Ilmselgelt pole ma suutnud Ta meelt muuta,
mistõttu mis selles siis halba oleks?
Mis siis, kui see on igati OK?
Mis siis, kui...?"
Nii ma siis istusin seal
ja pidin tõsimeeli julgust koguma,
sest mõtlesin, et kui seda ütlen, mida Ta siis minuga teeb?
Kuidas Ta sellele reageerib?"
Sest see teine isik, keda olin kutsunud issiks, polnud hea.
"Jumal aga peaks ju olema hea ja samas ma kutsun Teda nimepidi."
Nii et, mu sees käis üks korralik möll, kus ma maadlesin oma hirmuga.
Hirmuga selle ees, et kui seda ütlen, siis ma ei tea, mis saab?
"Aga mis siis, kui sellega on kõik hästi?
Mis siis, kui see on OK?"
Nii ma siis istusin seal, võttes kokku kogu oma julguse
ja ütlesin lihtsalt: "Issi."
Ja siis ma murdusin.
Ma murdusin.
Nutsin nii kõvasti,
et mu küljelihased olid järgmine päev valusad.
Minu seest tuli välja nii palju valu või mis iganes see oli.
Ja siis ma mäletan, kuidas keset seda kõike
tõmbusid mu peod rusikasse
ja ma kisendasin täiest kõrist: "Ma vihkan Sind! Ma vihkan Sind!
Ma vihkan Sind! Ma vihkan Sind!"
Kisendasin seda täiest jõust keset oma nutuhooge
ja mõistsin siis, et alles ma hüüdsin Jumalat Issiks
ja nüüd kisendan Ta poole, et vihkan Teda.
Mispeale ütlesin: "Jumal, ma ei vihka Sind. Ma ei vihka Sind."
Ja Jumal vastas: "Ma tean. Kuid pidid tegema seda hetkeks."
Siis ma mõistsin, et Ta seisis selles kohas,
kus Ta võttis kogu selle valu...
Kõik, mida ma tean, on see, et tol päeval juhtus midagi.
Midagi mu sees sai vabastatud ja miski mu seest oli läinud,
kuid samas oli see kõik veel nii värske.
Olin koos oma mänedžeriga ühel üritusel,
mis toimus otse ühe kiriku kõrval.
Mu mänedžer tahtis suitsu teha, mistõttu ta läks välja
ja kiriku ees oli üks mees, kes oli kui sisuliselt me kõrval.
Ta küsis, kuidas meil läheb ja tutvustas end pastor Abnerina.
See oli kõik, mida läks tarvis,
et kogeda aktsepteerimist kellegi uskliku poolt.
Ta kallistas mind kõvasti.
Mind, kes ma olin pikkade blondide juustega,
meigitud ja miniseelikus.
Ikka täis pakett noh.
Ta ütles: "Tulge meie juurde! Me aktsepteerime kõiki.
Kristus aktsepteerib kõiki, mistõttu tulge nagu olete.
Te ei pea enne Temaga kohtumist end korda tegema."
Paljud inimesed ei mõista seda,
kuid tegelikult peadki minema just sellisena nagu oled.
Mäletan, et läksin kirikusse,
kuna otsisin tõesti Jumalat ja tahtsin saada vastuseid.
Mäletan, kuidas kuulasin sealset sõnumit,
milles polnud midagi erakordset.
Kuniks lõpuks kutsuti inimesi ette, kes soovisid saada eestpalvet.
Ma ei arvanud sel hetkel, et peaksin alistama oma elu Jumalale
või et vajaksin meeleparandust.
Kuigi loomulikult vajasin, sest ma polnud ju päästetud!
Kuid ma läksin sinna ette ja mu eest palvetati.
Mäletan, kuidas üks mees palvetas mu eest,
öeldes seejärel: "Jumal armastab sind.
Ta armastab sind ja hoolib sinust.
Sa oled Tema poeg."
Ta muudkui kordas ja kordas seda
ja ma lihtsalt murdusin pisarais.
Ma lihtsalt murdusin ja mõtlesin: "Wau! Isa armastab mind.
Ta armastab mind."
Jumal tungis neisse pimeduse sügavustesse,
et tõmmata mind sealt välja.
Kogesin Ta armastust nii erakordsel viisil
ja Püha Vaimu ligiolu nii tugevalt
otsekui Jumal oleks seisnud otse mu ees.
Ta oleks otsekui tulnud mu sisse ja ma tajusin kui üht tuuleiili.
Küsimus polnud vaid mingis tundes,
vaid teadmises, et mind on toodud tagasi ellu.
Palusin Jumala poole ja hüüdsin: "Mis toimub? Mis toimub?"
Mäletan igavesti üht hommikut, kui Jumal mu üles ajas.
See oli just vahetult enne,
kui olin pöördumas tagasi oma võltsidentiteedi juurde.
Olin ka kohanud kedagi ja me pidime abielluma.
Kuid Püha Vaim äratas mu üles
ja Jumala vägi oli nii võimsalt mu üle.
Ta ütles: "See on läbi."
Olin elanud kui mingis omaette fantaasias
ja kui ma sellest siis ärkasin, siis teadsin, et olen Joosep.
Teadsin, et mida iganes ma ka poleks lisanud või ära võtnud -
ma olin endiselt Joosep.
Mu identiteet, turvatunne ja igatsused ei peitunud enam teistes inimestes.
Ma ei vajanud ka koguduse heakskiitu,
sest ma teadsin, et Papa -
Jumalast sai mu jaoks Papa -,
ma teadsin, et Papa armastab mind
ja on mind sellest üles äratanud.
Äratasin mu kõrval magava mehe üles ja ütlesin, et see on nüüd läbi.
Ta küsis: "Mis mõttes läbi?"
Ütlesin: "Paki oma asjad, sest see on nüüd läbi."
Istusin kirikupingis ja kuulasin kõnelejat,
oma sisemuses nuttes.
"Issand, ma olen Sinu.
Issand, ma olen nii katki
ja mul on nii kahju, mistõttu palun andesta mulle.
Issand, see kõik on minu süü.
See on minu süü.
Kuid Su Sõna ütleb, et olen loodud Su näo järele
ja Sina Jumal oled täiuslik."
Jumal teadis mu südame sügavaimat igatsust,
milleks oli tunda Teda.
Olin juba 8aastaselt andnud oma elu Kristusele,
kuid käisin ikka ja jälle altaril eestpalvel,
sest teadsin, et ei ela Jumalale meelepäraselt.
Ma muudkui otsisin Jumalat, kuid ei leidnud Teda
ja mul polnud ka kedagi,
kes oleks mind aidanud või jüngerdanud.
Mu ema oli evagelist,
kuid ta ei õpetanud mind kunagi paluma.
Kõik, mida täna tean, on otse Jeesuse käest.
Jumal tõi mu ellu tõelisi jumalamehi- ja naisi,
kes võtsid mu vastu ja armastasid mind.
Tänu sellele jätkan endiselt edasi liikumist.
See kõik toimus 8. aastat tagasi.
Mul oli tohutu kihk minna kirikusse.
Alustasin kirikus käimist naisena,
sest olin aastaid elanud naisena, omades ka rinnaimplantaate.
Kuid Jumal tegi oma üleloomulikku tööd,
tuues kristlasi mu ellu.
Mäletan, kuidas ärkasin ühel hommikul
ja Jumal palus, et annaksin oma riided ära.
Ütlesin: "Hea küll."
Helistasin oma õele, kes sai suurel hulgal kalleid riideid
ja oli selle üle ütlemata rõõmus.
Kord kirikusse minnes ütles üks inimene:
"Jumal kõnetas mind ja ütles, et viiksin su sisseoste tegema
ja ostaksin sulle riideid."
Jumal on nii ustav ka sellistes asjades.
Kuid see hea uudis on, et sellest kõigest on möödas 11. a.,
mil minust sai kristlane.
Jumal aitas mul lahti saada mu implantaatidest.
Ühtlasi pole mu huultes enam silikooni.
See võttis vähem kui aasta peale seda, kui usklikuks sain,
kui Jumal kõrvaldas mu seest kõik naissuguhormoonid.
Ma ei pidanud kordagi minema arstile või psühhiaatri juurde.
Ma sain ühe hetkega vabaks.
Hakkasin jälle oma Piiblit lugema.
Seda tehes muutus see elavaks mu jaoks.
2. Saamueli 14:14 on öeldud, et me kõik sureme kord
ja me oleme nagu vesi, mis voolab maha
ja mida ei saa uuesti kokku koguda.
Kuid Jumal ei uhu lihtsalt elu ära.
Ta loob hoopis teid, kuidas tuua meid tagasi Tema juurde,
kui oleme omadega metsa läinud.
Ja see on armastus.
See on armastus.
Pean ausalt tunnistama,
et sellest muutusest läbiminek oli tohutult raske,
sest olin läbimas protsessi, kus minust oli taas saamas mees.
Jumal pani mind üleloomulikult vihkama oma implantaate.
Kui varasemalt olid need olnud mu au ja uhkus,
siis nüüd korraga ma vihkasin neid.
Isegi, et olin kunagi oma rindu täiega armastanud.
Kui kuulsin telekat vaadates mõnda pastorit
homoseksuaalsusest rääkimas,
siis see oli minu jaoks kui närvivapustus.
Teadsin, et ma ei saa muutuda.
"See on ju see, kes ma olen! Jumal ise lõi mind selliseks."
See on see, kuidas ma arvasin.
Ma tundsin end naisena ja tahtsin ka saada selleks.
Kuid kirik ütles, et lähen selle eest põrgusse.
Nii püüdsin leida Piiblist mõnda nõrka kohta,
mis kinnitaks, et homo olla on OK.
Mu partner tundis üht kristlastest abielupaari,
mistõttu läksime ühel laupäeva hommikul nende juurde
ja nad palvetasid me eest,
öeldes, et kui jätkame sama radapidi, hävitame iseendid
ja oleme teel põrgusse.
Kuid Jumal ei soovi seda.
Läksin järgmine päev kirikusse, kus mu vendki oma perega käib
ja lihtsalt kisendasin abi saamiseks Jumala poole.
See oli ülestõusmispühade ajal 2011. aastal.
Emadepäeval sain juba ristitud.
Selle sama abielupaari poolt, kes oli palvetanud mu eest.
Seejärel tutvustasid nad aga mulle üht võrratut kirikut,
kus käin tänaseni.
Kuidas peaks kristlased sellele kõigele reageerima?
Kindlasti mitte hukkamõistvalt.
Mitte pannes neid inimesi end halvasti tundma.
Kuid samas olen otsustanud kristlasena
mitte minna ka kaasa selle illusiooniga, mis neil on.
Ma ei hakka sind kutsuma Maarjaks, kui oled tegelikult Tony
ja olid seda veel kuu aega tagasigi.
Sa oled endiselt Tony.
Jah, ma võin säästa sind sellest, et sind järjekindlalt Tony'ks kutsun,
mistõttu ütlen lihtsalt: "Tere! Kuidas sul läheb?"
Küll aga pean nii mina, kui iga kristlane otsustama ära,
et kui mu tõekspidamised on juurdunud loodusseadustesse,
mis ühilduvad nii kristluse kui ka judaismiga,
siis kuidas ma reageerin taolisele inimesele,
olles küll kaastundlik,
aga samas mitte minnes kaasa tema illusiooniga.
See on üks otsus või piir,
mida iga inimene peab leidma iseenda jaoks.
Kristlikust vaatenurgast vaadatuna peame mõistma,
et sooline düsfooria on reaalne nähtus.
Seda on kõige lihtsam mõista kui psühholoogilise kõrvalekalde-
või väärtalitlusena.
Ja võib-olla ka ühe sügavama vaimse väärtalitlusena.
Kuid me peame mõistma, et see on reaalne olukord,
millel ei ole igakord ühest ja selgelt tuvastatavat põhjust.
Küsimus pole valikuvõimalusega.
Inimesed ise ei otsusta kogeda
soolise düsfooriaga kaasnevaid nähtusid.
Seetõttu on ka oluline reageerida sellele kõigele
vastutustundlikul ja piibellikul moel.
Jõudsin tagasi Jumala juurde läbi ühe mormooni pere.
Nad viisid mu ühte kristlikku kogudusse,
kus pastor polnud küll selle teemaga varem kokku puutunud,
kuid kes oli täiuslik näide sellest,
kuidas taolisele olukorrale parimal moel reageerida.
Tunnistasin kogu koguduse - 3000 inimese ees,
et minust peab saama Steven
ja et olen end juba operatsioonile kirja pannud.
Mu pastor võttis mu kõrvale ja ütles:
"Me pole nõus sellega, mida sa teed,
kuid me armastame sind
ja tahame, et teaksid, et oled siin teretulnud."
Istusime maha
ja ta lihtsalt lasi mul kogu oma südame välja valada
selles osas, miks ma nii tundsin
ja miks ma arvasin, et minust peab tingimata saama mees
Ta ütles: "Sel on omad põhjused, miks sa tunned nii nagu tunned,
aga sa pole seetõttu veel läbikukkuja."
See murdis mu südamesse.
Ta ütles: "Su sees on palju valu ja leina.
Kuid me teame, et tahad elada elu, mis on ehe.
Sa tahad teada, kes sa oled, sest sa tegelikult ei tea."
See oli vist esimene kord, kus ma endale tõesti meeldisin.
Su sisse on juurdunud üks vale,
mis ütleb, et sinuga pole kõik korras.
Et oled sündinud vale ihu sisse, et sind on täiesti valesti loodud
ja nii su hormoonide- kui su endaga on midagi viltu.
Kuid ma ütleks, et see on vale,
sest sinuga pole midagi viltu.
Su elus lihtsalt juhtus midagi.
Oli see siis mõni sündmus
või mõni mööda minnes öeldud märkus,
kuid mis iganes põhjustel see jäi su sisse pidama
ja sa nõustusid selle valega.
Seetõttu ütlesidki: "Jah, ma usun, et nii on."
Sealt edasi aga hakkas see väike seeme juurduma,
kasvades suureks puuks ühes kõigi oma okstega,
mis hakkasid kandma vilja.
See väike seeme, mis saab sageli alguse kibestumisest,
hülgamisest,
kuritarvitamisest - olgu see siis füüsiline, emotsionaalne
või seksuaalne.
Põhjus on milleski dramaatilises, mis on toimunud.
Olen kuulnud inimesi ütlemas: "Aga mu vanemad armastasid meid
ja me kasvasime üles toredas kristlikus kodus."
Heakene küll.
Kuid 0-5eluaastani on need nö välja kujunemise aastad,
kus pidi toimuma midagi.
Oli see siis midagi dramaatilist,
või midagi sellist, mida sa isegi ei mäleta.
Kuid seal oli midagi, mis valetas sulle
ja mis võttis oma kuju su sees.
Sageli on selleks põhjuseks hülgamine.
Ma ise tegelesin väga sügava enese vihkamisega.
Ma vihkasin end mis iganes põhjustel.
Mitte vaid seetõttu, et olin naine,
aga ka seetõttu, et ma polnud piisavalt hea ja ilus;
mul polnud mingit väärtust.
Nii et, su sees on miski, mille külge see vale saab end haakida
nii et sa hakkadki seda uskuma.
Sealt edasi aga tulevad juba viljad ehk avalikud ilmingud.
"Hakkan elama nagu mees, sest ma ju peangi olema selline."
Paljud naised ja transsoolised, kellega olen rääkinud
ja kes on tulnud välja sellest maailmast,
või kellest osad veel ka on selles -
99% neist juhtudest on seotud mingit sorti kuritarvitamisega.
80% juhtudest on tegu seksuaalse kuritarvitamisega,
kuid alati on mängus ka emotsionaalne kuritarvitamine
ning mingi trauma, mis on aset leidnud.
Kuulsin kedagi rääkimas,
kuidas saada vabaks harjumuspärasest, korduvast patust,
tänu millele oled juba sõltlasest psühhopaat.
Ainus viis, kuidas vabaks saada,
on tuua kõik pimeduses olev välja Jumala valguse kätte.
Mäletan sellest konverentsist piiblisalmi Jaakobuse 5:16
"Tunnistage siis üksteisele patud üles ja palvetage üksteise eest,
et te saaksite terveks!"
Püha Vaim otsekui tungis selle piiblisalmiga mu vaimu
ja ma teadsin, et ma ei saa kunagi neist ihadest vabaks,
kui ma ei too pimeduses olevat valguse kätte.
Nii pidingi rääkima oma pstorile, mis mu elus toimub.
Meil oli tunniajane hommikusöök, kus vestlesime maast ja ilmast,
kuid kus ma ei suutnud oma tegelikku lugu lagedale tuua.
Ta küsis lõpuks:
"Oli sul ka mõni konkreetne põhjus, miks tahtsid kokku saada?"
Ütlesin: "Oli, kuid mul on väga raske sellest teile rääkida."
Lõpuks võtsin end kokku,
kuigi südames kartsin väga ta reakstiooni.
Jagasin temaga oma sügavamaid ja pimedamaid saladusi.
Ta vaatas mulle sügavale silma ja ütles:
"Aitäh Linda, et usaldasid mind selles kõiges.
Tean, et see nõudis sult' palju julgust, et seda minuga jagada.
Kuid tea, et see ei muuda meie arvamust sinust.
Me armastame sind ja otsime sulle abi, mida vajad."
Lahkusin sealt täies hämmingus,
küsides Pühalt Vaimult, mis see veel oli?
Sest sellist reaktsiooni poleks ma osanud küll oodata.
Ja teate, mida Jumal ütles?
Kogesin Ta vaikset häält kõnelemas mu südames:
"Linda, see on see, kuidas mina su suhtes tunnen.
Ma armastan sind
ja tahan pakkuda sulle abi, mida vajad."
See oli esimene samm
mu 11.aastase muutumisprotsessi suunas.
Ma ei teadnud, et see saab kestma 11. aastat.
Vastasel juhul poleks ma sellega nõustunudki.
Kuid samas olen ka tänulik oma pastorile,
kes näitas üles kaastunnet ilma kompromissile minemata.
Ta oli äärmiselt mõistev,
minemata samas vastuollu Jumala Sõnaga.
Olen nii tänulik, et ta ei öelnud: "Pole hullu!
Kui tunned end seespidi tõesti mehena,
siis tänapäeval on ju soovahetusoperatsioonid,
mistõttu aitame sul saada hormoonravi ja operatsiooni
ning oleme sulle toeks."
See oleks olnud kõige vähem armastusväärsem tegu
tema poolt,
kui ta oleks veelgi aidanud kaasa mu murtusele
ja röövinud minult Jeesuse risti lunastava väe.
Tõde hakkas kohale jõudma
ja see omakorda hakkas ka murdma neid ahelaid.
Jõudsin lõpuks selle tuumani, mis mu probleeme põhjustas.
Ütlesin Jumalale: "Ma tean, kelleks Sa mind lõid,
kuid ma ei lepi sellega.
Muudan end ise selliseks, millisena end kujutelmades näen."
Ehk teisisõnu samastasin end Jumalaga,
pidades lausa iseennast Jumalaks.
Kuid siis ma jõudsin punkti, kus Jumal küsis mu käest:
"Kerry, mida sa tegelikult tahad?"
Pidin selle üle järele mõtlema, tehes seda 2-3 päeva.
Läksin lõpuks Jumala ette ja ütlesin: "Tahan teada, mis tunne see on
pääseda sellest patukeerisest elus ja elada võitjana.
Tahan teada kõike Su armastusest,
kuid veelgi enam tahan tunda Sind.
Ma tõesti, tõesti, tõesti tahan tunda Sind."
Mispeale Jumal tuletas mulle meelde, et kes iganes tahab olla Tema jünger,
peab panema maha oma isekad ambitsioonid,
võtma Tema risti ja järgnema Talle.
Sest kes iganes tahab hoida alal oma elu,
see kaotab selle,
kuid kes paneb oma elu vabatahtlikult maha Jumala pärast,
see leiab tõelise elu.
See on see piiblisalm,
mis hakkas mind lõpuks kõige täiega vabaks murdma.
Jeesus andis mulle midagi palju enamat,
kui seda oli naiseks riietumine.
Ma tahtsin Teda üle kõigi ja kõige.
Jumal ootab meilt meie armastust Tema vastu.
Seda, et meil oleks suhe Temaga.
Ta igatseb seda nii väga,
et Ta saatis oma Poja surema meie eest,
kandes kõik me patud ristile.
Ühtlasi igatseb Ta,
et meil oleks eluterved suhted teiste inimestega.
Vahesooliseks inimeseks saamine
oli eeldavasti mu elu kõige isekam tegu üldse.
Kristlaste kutse aga on olla isetu;
anda iseendast teiste heaks,
nii nagu me Issand on seda teinud.
Meie Issand, Jeesus Kristus.
Õnn on kui ilus, habras liblikas, mida on võimalik kinni püüda,
kuid mingi hetk see sureb ja kaob.
Tõeline rõõm aga peitub Jumala tundmises
ja suhtes Temaga läbi Tema Poja Jeesuse Kristuse.
See on, milles peitub tõeline rõõm.
See on kättesaadav igaühele, kel' on avatud süda,
kes parandab meelt ja palub Jumalalt andeks,
võttes Ta Poja Jeesuse vastu oma ellu.
See muudab sind terviklikuks.
Üks valesid, mis on külvatud tänapäeva ellu,
on see, et seksuaalne rahuldus on ülim rahuldus üldse
ja et seksuaalne armastus on ülim armastus.
Pole kahtlustki, et seksuaalne rahuldus on väga tähtis.
Kuid seksuaalne armastus tuleb Jumala käest -
Jumal ise on selle loonud
ja see on miski, mida me ideaalis võiks kõik kogeda.
Samas aga, kui keskenduda liiga palju seksuaalsele identiteedile
ja seksuaalsele rahuldatusele,
jääme me ilma ühest palju olulisemast ja sügavamast armastusest
ning rahuldustundest,
mille Jumal on me jaoks valmis pannud.
Ülim armastus, mille poole peaksime püüdlema,
on armastus Jumala vastu ja Tema läbi,
mis ulatub nii palju kaugemale kui vaid seksuaalne armastus.
Lisaks sellele on veel ka kogukonnas peituv armastus.
Need, kes on seksuaalselt katki
ja kes maadlevad nö vähese seksuaalse rahuldatusega,
siis Jumal võib või ei pruugi
lahendada selle olukorda nende maises elus.
Küll aga tõotab Ta,
et kui selline inimene liitub teiste usklikega,
siis nad kogevad seal palju sügavamat ja rahuldustpakkuvamat armastust.
Armastust, mida jagavad ühist päästet kogenud inimesed.
Inimesed, kes armastavad üksteist, kuna nad teavad,
et nad on esmalt armastatud Jumala ja Kristuse poolt.
See kõik pole nüüd asendus seksuaalsele armastusele,
kuid see on siiski üks suurem armastus,
mis aitab läheneda seksuaalsele armastusele
õigest vaatenurgast.
Ka lähedust on erinevat sorti.
Me räägime seksuaalsest lähedusest ja nii peabki,
sest see on väga oluline
ja miski, mille Jumal on loonud mehe ja naise vahelisse suhtesse,
kes on liidetud ühte abielu kaudu.
Kuid samas on veel ka muud liiki lähedust.
Lähedus vanema ja lapse vahel.
Lähedus bioloogiliste õdede-vendade vahel.
Lähedus lähedaste sõprade vahel.
Lähedus kohaliku koguduse usklike vahel.
Kuid suurim lähedus, mida kui tunned ja koged, on see,
mis jätab kõik teised lähedused enese varju
ja selleks on Jumalaga kogetav lähedus.
See pole vaid teadmine Jumala olemasolust,
vaid igavesti kestev suhe Jumalaga,
mille kaudu kogeda Jumala reaalsust igapäevaselt.
Seda kõike läbi usu Jeesusesse Kristusesse.
Kui arvad, et oled sündinud valesse kehasse
ja see täiega vaevab sind,
siis hoia Jumala ligi ja palu, et Ta ilmutaks sulle tõde.
"Mis on tõde? Kuidas Sina mind näed?
Jumal, kellega ma saaks sellest rääkida?"
Ta aitab kohe kindlasti.
Ta toob su ellu inimesi.
Minu eel on läinud minusuguseid ja ma olen lugenud nende tunnistusi.
Nii olen ka mõelnud:
"Kui tegid seda nende heaks, saad seda ju ka minu heaks teha."
Teine osa sellest aga on tahe seda kõike teha.
Sest kui aus olla, siis see on päris valus.
Seal on asju, millest ma vist ei tahaks enam kunagi läbi minna.
Samas aga tahaksin ka,
sest täna ma tunnen seda vabadust, mida see endaga kaasa toob.
Jah, seal on palju saasta, millega pead silmitsi seisma;
palju saasta, mis toob esile palju teisi asju,
millega samuti silmitsi seista.
Kuid ainus väljapääsutee peitub sellest kõigest läbi minemises
ja tõe teada saamises nende olukordade kohta.
Sest kui võtame omaks selle vale,
siis kõik muu me elus saab ka käima läbi selle vale,
mistõttu isegi tõde võib saada moonutatud
ja sa mõtled: "See ei saa küll tõsi olla!
Tõde on ikka see, mis seisus olen praegu,
mistõttu see teine asi ei saa olla tõsi."
Nii et, isegi kui kohtame tõde, siis me hülgame selle
tänu pettuse seemnele me südames
ja tänu filtreerimissüsteemile, läbi mille me kõike näeme.
Kuid see tuleb puhtaks teha
ja seda kaasinimeste abil, kes räägivad sulle tõtt.
Rahvasuu ütleb, et selleks läheb tarvis tervet külatäit!
Ja lähebki tarvis tervet külatäit!
Mul oli ka terve külatäis inimesi.
Kuid igaüks neist tõi midagi olulist mu ellu,
kui vajasin kuulda seda tõde.
Kuna nemad ei olnud minu olukorras ega teadnud, millest ma läbi lähen,
said nad ka rääkida tõde mu ellu, mida ma ise ei näinud.
On olukordi, kus me ise ei näe, samas kui väljaspool olijad näevad.
Nii et, kui oled avatud nendega - isegi, kui sa pole nendega nõus,
kuid sa oled siiski valmis mõtlema selle peale
ja küsima endalt: "Aga mis siis, kui see ongi tõsi?"
Heasoovlikke inimesi on palju,
kes tahavad aidata sind su tervenemisprotsessis.
Ja nad usuvad täie siirusega, et teevad sulle head.
Samas aga on sinu asi küsida Jumala käest,
kes neist inimestest on ka turvalised su jaoks?
Sest minu puhul leidus ka neid, kes tõid mulle meigitarbeid ja kreeme.
Asju, mis oleks aidanud mul hoida alal oma naiselikku poolt.
Kuid küsimus pole naiselik olemises, vaid püha olemises.
Küsimus on vabaduse leidmises läbi Kristuse,
kes ka defineerib su naiseks olemise.
Mul kulus u. 6. aastat, et hakata naise moodi riides käima,
sest oma südames ma ei uskunud ikka veel,
et see on OK.
Väline on see, mis peegeldab seesmist tervenemist.
Sa ei saa võtta omaks midagi, mille vastu veel ise oled.
Inimesed püüdsid riietada mind kleitidesse
ja ma ütlesin sellele ei,
sest ma polnud selleks veel valmis.
See on OK liikuda omaenda tempos.
Jumal ise viib su sellest läbi.
Kui oled sõnakuulelik Tema märguannetele,
nähes samas enda ees kui suurt mäge,
mida sa ei suuda ületada,
siis Ta ei ootagi, et ületaksid selle päevaga.
Ta lihtsalt palub, et teeksid kasvõi ühe sammu.
Tehes selle sammu, on Jumal ustav, võttes selle sammu koos sinuga.
Teadmine, et Ta ei kutsu sind tagasi su endisesse vangipõlve,
tähendab väga palju.
Ta pole selline.
Ma pole kunagi näinud, et Ta oleks selline.
Olen Temaga vaid edasi läinud.
Kas Jumal ikka veel ilmutab mulle teatud asju
mu naiseks olemise kohta?
Ilmutab.
Ma pole veel omadega pärale jõudnud,
kuid olen siiski vaba.
On asju, mis ei vangista mind enam
ja millest ma ei uskunud kunagi vabaks saada.
Kuid täna ma olen seda.
Inimeste jaoks, kes kannatavad soolise düsfooria all,
on see reaalne olukord
ja me peame mõistma,
et inimesed tõesti kannatavad selle vastuolu vahel,
mis valitseb selle vahel, kuidas nad tunnevad oma soo suhtes
ja milline on nende bioloogiline sugu.
Taolises olukorras olevad inimesed küsivad:
"Miks küll Jumal lõi mind selliseks?"
Või: "Kui see kõik on nii vale, siis mida Jumal minuga nüüd teeb?
Kuidas seda kõike muuta?
Mis lootust mul üldse on siin elus?"
Siin on oluline mõista erinevaid asju.
Esiteks seda, et me kõik oleme ühel või teisel moel katkised inimesed.
Oleme seda kõik mitmel eritasandil kogenud
ja see kätkeb endas ka seksuaalset tasandit.
Kuid see katkiolek polnud osa algsest loomisplaanist,
vaid see on inimkonna langemise ja patu tulemus.
Seega pole ka õige öelda: "Jumal lõi mu selliseks
ja seetõttu on mul ka õigus elada ja tegutseda sellisena."
Me peame mõistma, et me koosneme nii heast -
sellest, mille Jumal algselt lõi,
kui ka patu poolt rikutust.
Ometi on lootust
ja vahesoolise jaoks on tegu sama lootusega,
mis iga teisegi inimese puhul.
See lootus peitub selles,
et patt ja selle tagajärjed on võidetud Jeesuse Kristuse poolt.
Me ei pruugi kogeda selle pääste täit täiust maises elus
ja me jätkame elu katkiste inimestena.
Kuid samas saab see siiski tuua kaasa teatud jao tervenemist, lahendusi
ja tröösti juba siinses elus.
Väga paljud seksuaalset katkiolekut kogenud inimesed tunnistavad,
et nad on kogenud tervenemist ja Kristuse väge oma elus.
Kuid meie lootus ei saa peituda vaid selles,
et saame lõplikult korda siin maises elus.
Mitte keegi meist ei saa lõplikult terveks
patust ja selle tagajärgedest siin maises elus.
Seetõttu on meil ka põhjust vaadata tulevikku,
kus kogu loodu saab taastatud
ja kus me ihud tõusevad Jumala au läbi üles.
Meie, kes me langenud olenditena
oleme algselt loodud Jumala näo järele.
Veelgi enam - loodud Kristuse sarnaseks
läbi suhte Temaga, kui Temasse usume.
Piiblis on öeldud:
"Sest Issanda silmad jälgivad kogu maad,
et võimsasti aidata neid,
kes siira südamega hoiavad tema poole."
"Sest mina tunnen mõtteid, mis ma teie pärast mõlgutan,
ütleb Issand:
need on rahu, aga mitte õnnetuse mõtted,
et anda teile tulevikku ja lootust.
Siis te hüüate mind appi ja tulete ning palute mind,
ja mina kuulen teid.
Ja te otsite mind ja leiate minu,
kui te nõuate mind kõigest oma südamest.
Ja ma lasen teil mind leida, ütleb Issand."
"Siis ütles Jeesus kõikidele:
Kui keegi tahab käia minu järel, siis ta salaku oma mina
ja võtku oma rist päevast päeva enese peale
ja järgnegu mulle,
sest kes iganes tahab päästa oma elu, kaotab selle,
aga kes iganes kaotab oma elu minu pärast, see päästab selle.
Sest mis kasu on inimesel, kui ta võidaks terve maailma,
aga kaotaks iseenese või teeks enesele kahju?"
Igaühel meist on vähemalt üks suur rist
siin langenud maailmas.
Olgu see jäsemeteta sündinud laps,
kel' arenevad välja tugevad homoseksuaalsed ihad
või keegi, kes maadleb soolise düsfooriaga -
vastus on ikka üks.
Ütles koos psalmistiga:
"Ma tõstan oma silmad mägede poole, kust tuleb mulle abi?
Abi tuleb mulle Issanda käest, kes on teinud taeva ja maa.
Issand hoiab su minemist ja su tulemist nüüd ja igavesti."
Tõlge: Anne-Ly Raukas