Nämä tällaiset sotaveteraaniseurat minun kohdaltani alkoivat -
tuolta Peräseinäjoelta.
Se oli joskus muutamia vuosia sitten, -
oliko -85 keväällä...?
Menin sinne pitämään hengellisiä kokouksia.
Jo etukäteen tiedotettiin, että yksi tällainen tilaisuus -
on järjestetty sotaveteraaneille.
Järjestäjät kömmähtivät sen verran ilmoitusta laatiessaan, -
että se tuli sellaiseen muotoon, -
etteivät sotaveteraanien rouvat ja lotat olisi tervetulleita.
Pelkästään niitä papperoisia kutsuivat sinne. Se oli suuri virhe.
Oli tarkoitus, että ne olisivat kaikki tulleet.
Kuitenkin 108 entistä harmaatakkia tuli niihin seuroihin, -
ja erityisesti eteläpohjalaiset ovat innostuneita näistä seuroista.
Lapualla oli 1,5 kuukautta sitten -
tällainen veteraanikokous.
Silloin kokonaista 350 henkeä veteraaniväkeä, -
sotaveteraaneja rouvineen ja entisiä lottia tuli mukaan.
Se meinasi yllättää emännät aivan perusteellisesti, -
kun niillä oli kahvitarjoilu tilaisuuden lopussa.
Onneksi pääemäntä oli ammattilainen ja osasi varautua.
Kuuleman mukaan täytekaakutkin loppuivat niin tarkalleen, -
että kaksi pääemännistä jäi ilman. Kaikille muille riitti.
Se osui siis jotakuinkin tarkalleen tämäkin puoli.
Kun tällaisia sotaveteraaniseuroja pidämme, -
niin täytyy mukaan tulleiden tavallaan tottua -
tai sanoisiko noinkin, että alistua siihen, -
että hiukan muistellaan niitä menneitä tapahtumia -
sieltä kaukaisilta ajoilta.
Se tuo ne entiset kohtalonvuodet aivan kuin lähemmäksi.
Päästään siihen henkeen, -
johon pitäisi päästä tällaisessa tilaisuudessa.
Kerron ensimmäisenä vähän sellaisen huumoripitoisen jutun.
Se ei ole mikään juttu, vaan tapahtunut asia.
Savonlinnan helluntaiseurakunnassa on jäsen nimeltään Olavi Karhu.
Sota-aikana hän palveli ilmatorjuntatykistössä.
Kerran tämä tykistöpatteri, johon hän kuului, -
oli sijoitettuna Karhumäen suunnalla Äänisjärven rannalla.
Ilmatorjuntamiesten olisi pitänyt pitää vartiota siellä rannalla, -
mutta kun siellä oli JV-miehillä myös omat vartiopaikkansa, -
niin hepä eivät siitä välittäneet.
Kerran heitä jo heidän töpinästään hälytettiin tarpeettomastikin, -
että tulee tarkastajia ja vartiossa on oltava, muttei sekään auttanut.
Eräänä aamuna oli tullut tiukka soitto, että vartioon on mentävä.
Tulee niin korkeita herroja, että palatte armottomasti, -
jos ette nyt lähde. Ja vieläkin ne jäivät aikailemaan.
Sitten joku huomasi majoituspaikan ikkunasta, että totta tämä on.
Autoja oli liikkeellä tiellä ja ne tulivat majoituspaikkaa kohti.
Yksi näistä pojista yritti pelastaa tämän tilanteen.
Se oli rintamaolosuhteissa harvinaisen rauhallinen paikka, -
ja he voivat jopa riisuuntua alus- vaatteisilleen yöksi nukkuessaan.
Kun minä menin rintamalle, niin koko siellä oloajan -
se oli saappaat jalassa nukkumista, korkeintaan joskus kengät pois, -
mutta muu ei tullut kysymykseen.
Näillä pojilla oli kuitenkin sellainen tilanne.
Joku pojista kiskaisi manttelin päällensä -
ja lähti kovaa vauhtia juoksemaan vartiomonttuun.
Upseerit, joista korkein oli kenraalimajuri, -
tulivat jo pihalla vastaan.
No, mikäpä siinä. Poika asettui vartioimaan.
Sitten tarkastajat tulivat kierrolleen.
Hän teki reippaasti sotilaallisen ilmoituksen vartiomontussa.
Kenraali oli jonon ensimmäinen mies, -
ja kun hän ilmoitusta tekee siellä asemissa, -
niin kenraali takaapäin katselee päästä kantapäihin tätä miestä.
Sille oli tapahtunut sellainen vahinko, -
että kun tämä ei kerta kaikkiaan ehtinyt pukea housuja, -
niin vetäisi vain manttelin ylleen. Leveälahkeiset flanellialushousut -
olivat valuneet kengänvarsien päälle.
Kenraali näki tämän.
Kun ilmoitus oli tehty, hän kysyi tuolta pojalta: -
"Mitenkäs asian laita nyt on? -
Ettekös te äsken ollut tuolla majoituskorsulla?"
Poika vastasi: "Herra kenraali, kyllä minä olin siellä."
Kenraali kysyi: "Kuinka te nyt olette täällä?"
Poika vastasi: "Herra kenraali, -
isänmaan puolustaminen vaatii joskus ripeitä liikkeitä."
Siihen oli tämä sotaherra sanonut hartaasti: "Niinhän se on."
Niinhän se on. Olisikohan tuo ollut niin, -
että joissakin niissä hankalissa tilanteissa -
elettiin joskus vähän niin kuin huumorin voimalla?
Näin päästiin päivästä toiseen ja päästiin eteenpäin.
Mutta vielä tässä menen toisenlaisiinkin muistoihin.
Kun menin rintamalle ensi kerran -
ja laskeuduin siihen puolijoukkueen korsuun...
Siihen kuuluin melkein kolme vuotta, kahta kuukautta vaille.
Ei pienpuolijoukkueeseen, mutta siihen komppaniaan kuuluin -
eli JR10:n vitoseen.
Sieltä korsusta tulee mies, ja minä tunsin hänet.
Hän oli minun lapsuuteni paras toveri, -
koulutoveri, jota en ollut vuosikausiin nähnyt.
Hänen nimensä oli Eelis Kauhanen.
Hän lepää tuolla Keiteleen sankarihaudassa... siellä...
...siellä länsikulmalla aivan reunimmaisena.
Saimme olla tovereita Eeliksen kanssa noin 8 kuukautta.
Sitten elokuun lopussa...
Muistan semmoisenkin vempauksen, -
kun nuorena miehenä on vaikka minkälaista yritystä.
En halua loukata nuoria miehiä, mutta sanoisin näin, -
että onkohan alle 20-vuotiailla nuorilla miehillä aivoja ollenkaan?
Kun muistelen niitä omia juttujani, pikkuisen tulee tähän tulokseen.
Se oli hirmuisen rohkea tämä Eelis, tavattoman rohkea mies.
Minä olin siihen aikaan 19-vuotias. Eelis oli jo täyttänyt kai 20.
Hän sanoi minulle, että eikö lähdetä tuonne välimaastoon katsomaan, -
mitä siellä venäläiset touhuavat.
Minä sanoin Eelikselle sillä kertaa: -
"No, eihän asia minusta saa olla kiinni, että lähdetään pois."
Oltiin siellä Rukajärven kuulussa Pallossa, -
jota siihen aikaan kutsuttiin Vuoreksi.
Niin me Eeliksen kanssa lähdettiin.
Kun tultiin omaan miinakenttään siinä asemien edessä, -
niin Eelis ensimmäisenä meni siitä putkiliinan viiksilangan alati -
sinne toiselle puolelle. Hän otti rahapussin taskusta -
ja sieltä satasen ja heilutti sitä sieltä toiselta puolelta: -
"Jaakko, juokse tuosta, niin saat tämän satasen."
No, meille olisi kummallekin käynyt heikonpuoleisesti, -
jos olisin sitä Eeliksen ehdotusta noudattanut.
No, sieltäkin selvittiin hengissä, -
mutta kahden vuorokauden kuluttua -
Eelistä tuotiin jo Keiteleelle hiljaisena miehenä.
Konepistoolin suihku oli leikannut hänen vatsansa.
Se tapahtui eräänä aamuna 30. elokuuta 1942.
Haikeat tunnelmat oli minulla silloin, -
kun Eelis kaatui.
Muutamia viikkoja myöhemmin meille tuotiin apuvoimia -
JR52:sta - olikohan pari joukkuetta.
Siinä oli eräs minulle tuttu poika.
Tuolta Pielaveden Saarelasta -
Korpilahden talon poikia nimeltään Vilho Kymäläinen.
Nämä nuoret miehet tekivät arvaamattoman vahingon itselleen, -
kun tullessaan meille avuksi pystyttivät telttansa -
liian vaaralliselle paikalle. Se rinne myötti venäläisiin päin.
Siihen ne lykkäsivät telttansa ainakin joku puolijoukkue.
Siinä oli tämä Korpilahden poika Vilho Kymäläinen.
Muistan, kun minulle tuli jotain asiaa sinne töpinään -
eräänä iltana ennen illan hämärty- mistä ja läksin siellä käymään.
Tämä Vilho istui siellä tukikohdassa -
töpinään vievän polun vierellä.
Rehevä, punakka, komean komea nuorukainen!
Hän nauroi niin leveästi kuin ikinä mies nauraa osaa -
ja sanoi: "Mihinkä sinä menet?"
Sanoin meneväni töpinään.
Siinä vähän keskustelimme, ja minä jatkoin matkaani.
Kun läksin töpinästä paluumatkalle, niin kuulin, -
kuinka vihollinen alkoi keskittää -
raskailla aseillaan siihen tukikohtaamme.
Kun tulen semmoisen suopataman kohdalle, minä näin, -
kun suon takaa heiluu hevosen pää.
Sieltä tullaan purilaalla vastaan. Kun hevonen tuli kohdalleni, -
niin Vilho Kymäläinen makasi siinä purilaassa -
täysin elottomana, kaatuneena, -
rajan yli siirtyneenä. Toinen käsikin oli kokonaan poissa.
Hän oli siitä polunvarresta mennyt sinne teltalleen, -
ja tuli täysosuma telttaan.
Jokainen teltassa ollut mies lakkasi olemasta, -
kun kranaatti räjähti.
Vieläkin viivyn näissä sotamuistoissa -
ennen raamatunsanan lukemista.
Minulla on sellainen tapa, että panen määrättyjä asioita ylös -
tuollaiseen runomuotoon.
Ne kustansivat tämmöisen pienen runokirjankin, -
jota yksi arvostelija haukkui hirveästi, -
ja kyllähän siinä onkin arvostelemisen aihetta.
Ovatpahan ne runot nyt kuitenkin, mitä ovat.
Nuo sotamuistot aina herättelevät ajatuksia, -
ja puen niitä muistoja myös runomuotoon.
Tässä on nyt aivan viime viikkoina syntynyt pari tällaista runoa, -
ja minä luen nämä nyt tässä, -
ennen kuin jonkun sanan vielä sanon Raamatusta.
Tällainen runo nimeltään Sotaveteraanin rukous.
Sotien veteraani huoneessansa taas yksin istuu iltaa kuluttain.
Hän elää jälleen sotamuistoissansa tutuilla maisemilla taivaltain.
Hän liikkuu jälleen kerran Lemetissä -
ja löytää sieltä veljen kaatuneen.
On yhä Kollaanjoki verijäässä, kun riehuu taisto rantamilla sen.
Vie aatos toiseen sotaan Uhtualle, -
kun sinne Pistojoen kautta hyökättiin.
Hän muistaa kevään, jolloin Kannakselle -
rykmentti 53 sieltä siirrettiin.
On paljon aikaa kulunut jo siitä, kun Talin kentät vereen kastettiin.
Ja vielä karmii jyske selkäpiitä, kun Ihantalan luona taisteltiin.
Ja senkin hetken muistaa veteraani, kun parannuksen teki montussaan.
Ja vaikka kuolo henkeänsä vaani, Jumala varjeli ja auttoi armossaan.
Hän siitä asti uskossa on ollut ja pannut turvan Herran armohon.
On kiitollinen ettei sotaan kuollut vaan pääsi pimeydestä valohon.
Kun muistaa jälleen sotatoverinsa, nuo urhot Uhtuan ja Kannaksen, -
niin ristii kädet päälle Raamattunsa -
näin Herran eteen heitä kantaen.
Oi, Jumala, mä tahdon sua kiittää, kun anteeks' annoit kaikki syntini.
Pääsyksi taivaaseen tää mulle riittää, -
vaan missä kulkee aseveljeni?
Sen myönnän, etten parempi oo niitä joidenka kera kerran taisteltiin.
Oi, Herra, älä vielä hylkää heitä, vaan armahda ja kutsu taivaisiin.
Minä tämän runoasian perustelen siihen.
Huomasittehan, että runon sankari tekee parannuksen.
Nimittäin liikkuessani Suomen maata pitkin ja poikin -
olen tavannut monen monta entistä rintamamiestä, -
jotka ovat tulleet uskoon.
Varmaan te, jotka olitte Kannaksen viimeisissä taisteluissa, -
tiedätte sen, että siellä monen monen muun rykmentin joukossa -
oli tämä Enrothin rykmentti JR7 -
siellä mm. Tiiranmäen ja Äyräpään harjun taisteluissa.
Ihmeekseni olen havainnut erään asian: -
tämän Enrothin miehiä on tullut uskoon.
Joku on Ivalossa, Ivalon pojista tullut uskoon.
Joku Uuraisilla, Varkaudessa, Kesälahdella jne.
Mm. Ivalosta kotoisin oleva Vilho Junttila -
ja taitaa asustella nyt Toivakassa, -
on sen kuuluisan Schadewitzin rynnäkköjoukkueen miehiä.
Schadewitzhän oli Mannerheim-ristin ritari, juvalainen mies, sotaurho.
Niin, kumma vaan, että tämänkin joukkueen pojista -
joku on löytänyt pelastuksen Jeesuksessa Kristuksessa.
Siihen minä perustelen tämän kuvauksen, -
kun tämä veteraani on tullut uskoon -
ja rukoilee myös entisten sotatovereittensa puolesta.
Eli runo sellaisesta aiheesta, joka sota-aikana oli tavattoman tuttua.
Tämän runon nimi on Kirje rintamalta.
Verinen sota riehuu rajamailla, kun tulee kirje sieltä jostakin.
On kirjeen saaja lohdutusta vailla avaten kirjeen pahoin aavistuksin.
Näin jostain Impilahden maisemista milt' tuntematon hälle kirjoittaa:
Voi, hyvä rouva Hanna Koskivirta, mun täytyy suruviesti ilmoittaa.
Me oltiin tovereita puolisonne kanssa.
Yhdessä ilot, surut jaettiin.
Kun kertoi Hannasta ja pojastansa, niin silmät peittyi hältä kyyneliin
Me Uuksun kylän luona taistelimme, kun osui luoti Aarnen sydämeen.
Ja siihen sammui ryhmänjohtajamme, etehen vihollisen pesäkkeen.
Kangistui Aarnen huulet nopeasti, ja sydän rakastava pysähtyi, -
vaan Jumalalle Aarne rohkeasti jo ennen taisteluita jättäytyi.
Toimitin Aarnen kellon pastorille ja kaikki muutkin pikkutavarat.
Ne saapuu aikanansa sinne teille. Oi, kestäkää te ajat ankarat!
Jo vasuun menee äiti kirjeinensä, -
miss' esikoinen nauraa, jokeltaa.
Vasusta katsoo lapsi äitiänsä, -
mi kyynelvirtoihinsa sukeltaa.
Ja niin kuin te ymmärrätte ja muistatte, -
tämä oli tuttua monessa Suomen kodissa.
Luukkaan 8. luvusta luen -
monelle varmaan hyvin tutun asian: Jeesuksen vertauksen.
"Kun paljon kansaa kokoontui -
ja ihmisiä kulki joka kaupungista hänen tykönsä, -
puhui hän vertauksella: 'Kylväjä meni kylvämään siementänsä.
Ja hänen kylväessään putosi osa tien oheen ja tallautui, -
ja taivaan linnut söivät sen.
Ja osa putosi kalliolle, ja oraalle noustuaan se kuivettui, -
kun sillä ei ollut kosteutta.
Ja osa putosi orjantappurain sekaan, -
ja orjantappurat kasvoivat mukana ja tukahduttivat sen.
Ja osa putosi hyvään maahan, kasvoi ja teki satakertaisen hedelmän.'
Tämän sanottuaan hän lausui suurella äänellä: -
'Jolla on korvat kuulla, se kuulkoon'.
Niin hänen opetuslapsensa kysyivät häneltä, -
mitä tämä vertaus merkitsi. Hän sanoi: -
'Teidän on annettu tuntea Jumalan valtakunnan salaisuudet, -
mutta muille ne esitetään vertauk- sissa, että he, vaikka näkevät, -
eivät näkisi, ja vaikka kuulevat, eivät ymmärtäisi.
Vertaus on tämä: siemen on Jumalan sana.
Tässä Jeesus esittää tämän kylväjä- vertauksen.
Meidän Vapahtajamme oli sellainen puhuja, -
että hän osasi ottaa huomioon sen, millaisia kuulijoita Hänellä oli.
Olen varma siitä, että jos Jeesus olisi pitänyt sotaveteraaneille -
hengellistä kokousta ja puhunut heille, -
niin Hän olisi mennyt heidän sydämeensä -
sen aiheen kautta, -
joka näille on ja olisi ollut tuttu.
Tuntuu siltä, että kun Jeesus puhui vertausta kylväjästä, -
niin Hänen ympärillään oli varmaan paljon maanviljelijöitä.
Sitten Hän kertoo tästä, -
millaisessa maaperässä voidaan odottaa -
siemenen itävän, kasvavan ja tuottavan hedelmää.
Asia, joka minua erikoisesti ja eniten tässä kiinnostaa, -
on tämä 11. jae, jossa sanotaan: -
"Vertaus on tämä: siemen on Jumalan sana."
Tiedän, että täällä on niin paljon sellaista väkeä, -
jotka ovat olleet maanviljelystyössä -
ja siitä henkeänsä elättäneet.
He tietävät, mikä on siemen -
ja minkälaisen tulee siemenen olla.
Joskus tulee sellainen vahinko, -
niin kuin toissa kesänä monilla alueilla tuli.
Halla vei näet viljan -
ja siemenestä itämiskyvyn.
Silloin tuo hallan vikuuttama vilja on kevyttä -
eikä sillä ole itämiskykyä.
Kun eräässä laulussa, Karjalaisten laulussa, lauletaan -
karjalaisten laulun mahdista ja laulun voimasta, -
niin siinä laulussa sanotaan: Sit' ei pane Idän halla -
eikä Pohjan pakkaset.
Se ei sorru sortamalla.
Sitä ei lyö rakehet.
Asian laita on näin Karjalaisten laulun kanssa, -
että se kestää kaikki koetukset.
Samoin tämä Jumalan Sana siemenenä -
on sellaista siementä, että kyllä paholainen on monen monta kertaa -
koettanut sen hävittää ja sen palelluttaa -
ja tehdä sen itämiskyvyttömäksi.
Mutt' sit' ei pane Idän halla eikä Pohjan pakkaset.
Se ei sorru sortamalla. Sitä ei lyö rakehet.
Kun tätä Jumalan Sanan siementä kylvetään, -
niin vaikka se näyttää niin hitaasti itävän ihmisten sydämissä, -
se itää sittenkin.
Olen tavattoman kiitollinen isälle ja äidille siitä, -
että vaikka he nyt eivät niin järin palavia uskovaisia olleetkaan, -
uskoisin molempien pelastuneen sinne paremmalle puolelle.
En jouda nyt kertomaan niistä merkeistä, joihin väitteeni perustan, -
mutta niin hyviä merkkejä oli kummankin kohdalla, -
että toivon mukaan pääsivät sinne paremmalle puolelle.
Siitä olen tavattoman kiitollinen, että kun olin lapsi, -
isä ja äiti kuljettivat minua kirkossa, -
kuljettivat minua körttiläisten kokouksissa.
Niitä pidettiin Sulkavanjärven kylällä -
ja myös täällä Koutajärvellä Hetejoen talossa.
Sitten he veivät minua vapaakirkollisten kokouksiin -
ja helluntailaisten kokouksiin.
Yhteissummana näissä seuroissa käymisestä -
minä sain sydämeeni tämän Jumalan Sanan siemenen.
Enkä koskaan niinäkään päivinä, -
kun siellä kevytmielisenä kuljin jumalattomuuden tiellä, -
voinut ivailla ja pilkata hengellisiä asioita.
En koskaan, enkä milloinkaan.
Tämä 100-prosenttisesti itävä -
ja elävä Jumalan Sanan siemen -
eräänä päivänä putkahti oraalle minunkin elämässäni.
Se tapahtui yksinäisellä rantatyö- maalla Tossavanlahden perukoilla.
Olen siitä tavattoman kiitollinen Jumalalle.
Nyt ajatellaan näitä veteraani- tilaisuuksia.
Olen Jumalalle kiitollinen, että tämä on minun kohdallani -
ikään kuin itsestäni avautunut tämä ovi veteraanien maailmaan.
Tämä alue on minulle niin tavattoman tuttua.
Ennen vanhaan Lapissa esim. siellä jänkäsavotoissa -
kun muutamissa siellä liikuin, niin savottajätkien parissa -
saarnatessani heille evankeliumia olin kuin kala vedessä.
Tunsin olevani kuin kotonani.
Kun minä saan todistella Herrasta veteraanien tilaisuuksissa, -
minä jälleen olen löytänyt alueen, jossa olen kuin kala vedessä -
näiden veteraanien ja heidän emäntiensä maailmassa.
Saan heille olla todistamassa, että siemen on Jumalan Sana.
Kyllä tämäkin ilta...
Emme me mihinkään erikoisiin tuloksiin tässä pyri.
Emme me teitä pakota mihinkään täällä.
Toivomme, että tilaisuuden jälkeen voimme pienen hetken rupatella, -
vanhoissa muistoissa elää, -
ehkä taivasasioistakin muutaman sanan vaihtaa.
Joka tapauksessa kylvämistilaisuus tämä on!
Ei siitä päästä mihinkään.
Mikä on tämä Jumalan Sanan siemenen ydin?
Se itämiskykyinen ydin, -
joka ihmiselämässä saa sen tuloksen aikaan, -
että hän tulee ohjatuksi ja johdatetuksi -
Herran Jeesuksen Kristuksen sisäiseen tuntemiseen -
ja saa kokea syntien anteeksi- saamisen.
Minä luen tämän ydinajatuksen.
Otan sen raamatunkohdasta 2. Kor. 5:18-21.
"Mutta kaikki on Jumalasta, joka on sovittanut meidät -
itsensä kanssa Kristuksen kautta ja antanut meille sovituksen viran.
Sillä Jumala oli Kristuksessa ja sovitti maailman itsensä kanssa -
eikä lukenut heille heidän rikkomuksiaan, -
ja hän uskoi meille sovituksen sanan."
Mitä tämä tahtoo sanoa? Se tahtoo sanoa sen, -
että me kaikki tänne maailmaan syntyneet ihmiset, -
myös kaikki sotaveteraanit, lotat, sotainvalidit, -
sotaveteraanien emännät, sotalesket ja ihan kaikki ihmiset -
ovat sovitettuja Kristuksen Jeesuksen täytetyssä työssä.
Tämä taas puolestaan merkitsee sitä, -
että jokainen ihminen, joka tahtoo, -
voi tulla uskoon.
Hän voi uskon perusteella Jeesukseen Kristukseen -
saada syntinsä anteeksi ja päästä iankaikkiseen elämään.
Minä muistuttaisin sinua eräästä asiasta -
ja pyytäisin sinua painamaan sen mieleesi.
Muista, että se tänä iltana sinulle sanottiin, -
jos joskus joudut esim. sairaalavuoteella -
niin tuskalliseen tilanteeseen, -
että sinulla ei hengellisissä asioissa ole auttajaa.
Ihmisen pitäisi aikanaan huolehtia näistäkin taivasasioista, -
ettei myöhä tulisi. Jos kuitenkin niinkin kävisi, -
ettei ole tullut huolehdituksi, muista tämä.
Kun sinulla kerran tietoisuus on siitä, -
että Kristus on kuollut edestäsi Golgatalla, -
niin käänny Jumalan nimen avuksi huutamisessa ja rukoilemisessa -
suoraan Jeesuksen puoleen.
Pyydä ja ano Häneltä syntejäsi anteeksi.
Kun siellä taivaassa nähdään, -
että maan päältä joku ottaa sinne yhteyttä, -
niin siellä on aina armo -
valmiina annettavaksi ihmiselle, joka syntejänsä katuu.
Jumalalle olkoon kiitos siitä.
Lutikkavaaran taistelussa kesällä 1944 tapahtui tällainen asia.
Eräs valkeakoskelainen sotaveteraani tämän kertoi.
Vuonna -25 syntynyt nuori mies haavoittui siellä kuolettavasti.
Terästä meni muutamassa sekunnissa niin paljon ruumiin läpi, -
että hän itse ja kaverit tiesivät sen, -
että elämästä ei ole enää montaa minuuttia jäljellä.
Syvä tuskanhuuto oli päässyt nuorukaiselta.
Hän ei huutanut niinkään ruumiillisten tuskien tähden, -
vaan hän näki, että hänen oli lähdettävä -
muutaman minuutin kuluttua ikuisuuteen.
Synnit olivat omallatunnolla. Ei hän ollut niitä katunut -
eikä anteeksi saanut. Tämä aiheutti suuren tuskan -
ja suuren tuskanhuudon hänen kohdallaan.
Tämä Tuominen, joka tätä minulle kertoi, kertoi, -
että jostakin hypähti siihen pitkä, uskovainen lääkintämies.
Hän näki, että sitomishommat olivat tarpeettomia.
Ihminen on jo vaipumaisillaan kuoleman uneen.
Tämä uskovainen sotamies ei joutanut selittelemään henkikysymyksiä, -
vaan oli suuren kouransa laskenut kuolevan nuorukaisen otsalle.
Hän oli sanonut: "Niinpä minä sinulle vakuutan: -
olkoot sinun paljot syntisi anteeksi annetut -
Jeesuksen Kristuksen nimessä ja maahan vuotaneessa veressä."
Tämä kuoleva sotilas otti tämän sanoman vastaan.
Tämä Tuominen kertoi, että he vieressä ihmetellen katselivat, -
kun tuskanhuuto loppui siihen, ja mies alkoi ylistää Jumalaa, -
kun oli saanut syntinsä anteeksi.
Minuutin ajan tätä kesti.
Sitten kiitosäänet muuttuivat kuiskaukseksi.
Sitten hän kuiskaamalla sanoi viimeisen kerran Jeesus-nimen, -
ja sitten hän oli jo rajan takana.
En epäile sekuntiakaan, -
etteikö hän olisi päässyt sinne paremmalle puolelle, -
sillä Jeesuksen kalliissa sovinto- veressä saamme synnit anteeksi.
"Kristuksen puolesta me siis olemme lähettiläinä, ja Jumala kehoittaa -
meidän kauttamme. Me pyydämme Kristuksen puolesta: -
antakaa sovittaa itsenne Jumalan kanssa.
Sen, joka ei synnistä tiennyt, hän meidän tähtemme teki synniksi, -
että me hänessä tulisimme Jumalan vanhurskaudeksi."
Nyt minun pitää vielä lukea tämä Jeesuksen selitys -
tähän Hänen vertaukseensa.
Se on sellainen selitys, että ei tässä selittämistä ole.
Mitäpä me Jeesuksen töitä kävisimme parsimaan.
Hän tämän kylväjävertauksensa selittää näin.
"Vertaus on tämä: siemen on Jumalan sana.
Mitkä tien oheen putosivat, ovat ne, jotka kuulevat, -
mutta sitten perkele tulee ja ottaa sanan pois heidän sydämestään, -
etteivät he uskoisi ja pelastuisi.
Ja mitkä kalliolle putosivat, ovat ne, jotka kuullessaan sanan ottavat -
sen ilolla vastaan, mutta joilla ei ole juurta: -
ainoastaan ajaksi he uskovat ja kiusauksen hetkellä luopuvat.
Mikä taas orjantappuroihin putosi, ne ovat ne, jotka kuulevat, -
mutta vaeltaessaan tukehtuvat tämän elämän huoliin, -
rikkauteen ja hekumoihin, eivätkä tuota kypsää hedelmää.
Mutta mikä hyvään maahan putosi, ne ovat ne, jotka sanan kuultuansa -
säilyttävät sen vilpittömässä ja hyvässä sydämessä -
ja tuottavat hedelmän kärsivällisyydessä."
Oikeastaan sellaista hyvää maaperää ei ole olemassakaan, -
sillä me kaikki olemme turmeltuneita.
Kuitenkin Jeesus kutsuu hyväksi maaperäksi sellaista ihmistä, -
joka otettuaan sanan vastaan ja sen kuultuaan -
säilyttää sen vilpittömässä ja hyvässä sydämessään -
ja sitten tuottaa hedelmän kärsivällisyydessä.
Minäkin voisin sanoa teille, hyvät ystävät, omasta kilvoituksestani.
Tätä on kohta kestänyt 43 vuotta.
Siitä olen ollut saarnamiehenä pian 42 vuotta.
Kuitenkin nyt vasta alan tajuta, -
kuinka turmeltunut minä olen itsessäni.
Eilen illallakin, kun yksinäni mietiskelin näitä hengen asioita, -
niin monen monta kertaa sanoin itsestäni: -
"Voi, hyvä Jumala, millainen pöljä minä olen ollut siinä kohdassa! -
Ja voi, minkälainen pöljä siinä kohdassa!"
Jos Jumala olisi kärsimättömämpi, kuin mitä Hän on, -
niin Hän olisi jo minutkin aikoja sitten paiskannut romukoppaan.
Mutta kun Jumala on niin kärsivällinen kuin on, -
niin huonollakin tässä on toivoa, -
ja se taivaaseen pääsyn mahdollisuus on olemassa.
Kun minä Kauhavalla oli viime talvena pitämässä veteraaniseuroja, -
niin minä olen sitä mieltä, -
että mm. näitä rintamalottiakin pitäisi arvostaa.
Heidän työllensä pitäisi se kunnia antaa, mikä sille kuuluu.
Minä lupasin siellä kauhavalaisille, -
että minä kirjoitan runon kenttälotasta.
Niin minä sitten olenkin sen tässä toteuttanut.
Minä luen tämän lottarunon. Kun on niin monenlaista maanpuolustajaa, -
niin minä viivytän teitä vielä noin 5 minuuttia -
ja sitten minä lopetan.
Sitä oli niin monenlaista maanpuolustajaa.
Kuten täällä sanottiin jo äsken, saamme olla kiitollisia Jumalalle, -
että olemme itsenäinen kansa ja maa. Kaksi runoa siitä vielä luen.
Toisen runon nimi on Renki-Jalmarin sota.
Tämä runo edustaa nyt erästä maanpuolustajien joukkoa.
Oli Laakkosen Jalmari kutsunnoissa ihan miesten rinnalle kipuamassa, -
vaan lääkäri kirjoitti kirjoihin säkeen: -
tämä Laakkonen pieni on sotaväkeen.
Hymysuin siis Laakkonen kutsunnat jätti -
ja mottien tekohon metsähän lähti.
Kiiri laajalle tieto oudonlainen, oli hommassa tässä hän jättiläinen.
Mikä Jalmarin mitoissa tärkeintä oli, -
kun punnitaan ihmisen painavin puoli?
Tämä mies eli uskossa Jumalaan, -
kyllä huolta hän kantoi vaiheista maan.
Sota alkoi, silloinkos Jalmari syttyi. Hän rukousihmisten joukkoihon liittyi.
Joskus valvoi Jalmari pitkälle yöhön, kun antoi kaikkensa rukoustyöhön.
Renki-Jalmari talojen raiviot käänsi ja kannotkin kangella pellolta väänsi.
Kun mitalin sankarit rintaansa saivat, -
niin Jalmari kantoi kyntä ja vaivaa.
Idän armeijat maata kun huomaansa otti, -
pyhää sotaansa Jalmari yhä vain soti.
Hätä kansaa kun kosketti raskahasti, -
kun se rukoili Jalmari aamuhun asti.
Oli vapaus vaarassa, mutta se kesti.
Tuhon voimia rukous varmasti esti.
Tästä miehestä tienneet ei johtajat mitään.
Miehen vaikutus heijasti läntehen, itään.
Sitten vielä tämä lottaruno.
Kenttälotan lähtö 1944.
Vapisee harjut pommeista ja kranaateista, -
kun käydään jälleen taistelua Karjalasta.
Taas kastaa veri Suomen tantereita, ja liekit punaa aamun autereita.
Vapaus vaatii ylen kalliin hinnan.
Se pyytää uhrin ja myös ottaa Annan.
Ei suinkaan Anna sotaa ihannoi, kun rintamalta tuskan kutsu soi:
rintaman taustan pieni sairasmaja ottaisi vastaan sairaanhoitajia.
Tää tieto koskee Annan sydämeen. Ei voi hän jäädä enää paikoilleen.
On Lotta-Anna aivan toisenlainen kuin moni ikäisensä - uskovainen.
Hän viepi rintamalle lääkelaukussansa -
tärkeän kirjan - ikioman Raamattunsa.
Kun kuolevainen toivotonna huokaa, hän kirjastansa lohdun sanan jakaa.
On Annan ympärillä monen monta miestä, -
joidenka kasvot kostuu tuskanhiestä.
Nuo miehet kokee anteeks'antamusta, kun Anna kertoo heille Jeesuksesta.
Toisille matka sairaaloihin alkaa. Joiltakin sydän sykkimästä lakkaa.
Ei neuvot hyvät loppua saa Annan, kun vähenevät siteet sairasmajan.
Jos harsorullia ei löydy laatikoista, -
hän hätäsiteet veti lakanoista.
Vain silloin puhkee Anna kyyneliin, kun peittää haavoja hän paperiin.
Kun eräs aamu varhain valkenee, niin sairaalassa kasvot kalpenee.
Nousevat pommikoneet taivahalle pudottaen pommejaan kaikkialle.
On Anna lukemassa aamulukujaan, -
kun alkaa taivahalta rautaa satamaan.
Pommien paukkuessa Anna rukoilee: oi, hyvä Jumala, Sä meitä suojele!
Vaan tähän päättyy Annan sotatie.
Sirpale osuu, rajan yli vie.
Saa verikasteen rukoilijan Raamattu, -
kun päälle pyhän kirjan Anna tuupertuu.
Kun vihdoin poistuu mustat pommittajat, -
niin yhä paikoillansa ovat sairasmajat.
Miesjoukko ympäröipi Annan ruumihin.
Kaikkien silmät peittyy surun kyyneliin.
Käskystä lääkärin lyö miehet asennon, -
kun Annan ruumis pannaan autohon.
Joukossa joku varoin lausahtaa: -
"Menetti yhden sankareistaan maa. -
On varmaa tämä: Annan rukoukset -
Jumala kuuli, emme tuhoutuneet."
Ja toinen siinä paljastetuin päin -
tiliään tekee huokaamalla näin: -
"Voi, aseveljet, mitä nyt mä tein. -
Hän oli lähtövalmis - minä en.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare