ALUSSA LOI JUMALA... 1. MOOS. 1:1
Musiikki ei ole vain säveliä, harmoniaa ja juoksutuksia.
Se on ennen kaikkea kuvia, vaikutelmia ja ilmoituksia.
Sofarista lähtevä ääni on ihmeellinen.
Se herättää mielessämme jotakin merkittävää, -
syvän kunnioituksen Luojaa kohtaan.
Se sitoo yhteen tuhannet vuodet, ajasta ikuisuuteen.
Sofar on musiikillista kuvakieltä.
Isämme kuulivat sofarin äänen ensimmäistä kertaa -
sen soidessa taivaasta Siinain erämaassa.
Tämä ihmeellinen ääni on siitä lähtien seurannut Israelia -
sen hajaannuksen aikana.
Juutalaiset ovat 3000 vuoden ajan puhaltaneet uhrieläimen sarveen -
synagogissa ympäri maailman -
noudattaessaan Jumalan käskyä juhlia pasuunajuhlaa, jom teru'aa.
SOFARIN ÄÄNI
1. Moos. 4:n mukaan -
kannelta ja huilua soittavien kantaisä on Juubal, Lemekin poika, -
Metusaelin poika, Mehujaelin poika, Iiradin poika, Hanokin poika, -
Kainin poika, Adamin poika.
Niistä ajoista lähtien -
hänen lahjakkaat jälkeläisensä ovat luoneet monenlaisia soittimia.
Tuhansien vuosien ajan taitavat käsityöläiset ovat etsineet -
Edenin puutarhan kadotettua harmoniaa -
kehittämällä soittimiaan yhä paremmiksi ja monimutkaisemmiksi.
Teknologia ja materiaalit muuttuivat, ja jopa sähkö otettiin käyttöön.
Sofar on yhä samanlainen, kuin millaisena Abraham sen näki.
Sillä on yhä sama muoto ja sama läpitunkeva ääni, -
joka kutsuu vieläkin ja julistaa hyvää uutista.
Et kuitenkaan Raamatustasi löydä soitinta nimeltä "sofar".
Useimmiten se on käännetty sanoilla "pasuuna" tai "torvi".
Silloin ei tehdä eroa hopeatorvien ja uhrieläimen sarven välillä.
Heprealaisessa alkutekstissä torvi on chatsotsra, -
ja uhrieläimen sarvi on shofar.
Näillä kahdella soittimella on toki jotain yhteistä.
Sofarilla ja hopeatorvella on samantyyppinen luonne, -
joka ilmenee näiden puhallinsoitinten äänessä.
Se ääni oli hetki sitten ilmaa puhaltajan keuhkoissa, -
mutta nyt se ilmaisee hänen tunteitaan ja ajatuksiaan.
Niiden erot ovat kuitenkin yhtäläisyyksiä tärkeämpiä.
Hopeatorvet ovat ihmiskätten työtä.
Jumala sanoi Moosekselle jakeessa 4. Moos. 10:2: -
"Tee itsellesi kaksi hopeatorvea, tee ne kohotakoista tekoa..."
Sofar on jo alkuperältään puhdas, -
sillä se on otettu puhtaasta polttouhrieläimestä, -
joka kuuluu täysin Herralle.
Hopea tarvitsee sen sijaan sulatusta ja puhdistusta.
Vasta sitten siitä tulee puhdas ja täydellinen.
Seistäkseen Kaikkivaltiaan edessä ihmisen täytyy puhdistua -
hopeatorven tavoin.
Hopeatorvi edustaa ihmistä Luojansa edessä.
Jumalaa edustava soitin on ilman muuta sofar.
Luoja puhuu kansalleen sofarin äänen kautta, -
toisin sanoen uhrin kautta, sillä sofar on uhrieläimen sarvi.
Kirjoituksissa "sofarin ääni" on aina yksikössä, -
mikä viittaa yhteen ainoaan Luojaan.
Sofarin ääni on yksikössä soittajien määrästä riippumatta.
"Sofarin ääni" on kol ha-shofar, -
jossa sofarin edessä on määräinen artikkeli ha.
Se viittaa ainutlaatuiseen soittimeen, joka kuuluu taivaasta, ha-shofar.
Sofar-sanaa käytetään yksikössä, -
mutta sana "hopeatorvet", chatsotsrot, on aina monikossa.
Heprealaisessa alkutekstissä sofaria kutsutaan kolmella eri nimellä: -
keren, shofar ja jovel.
Niistä shofar on yleisin, -
mutta tietyissä tilanteissa siitä käytetään eri nimeä, -
jotta sen tietty ominaisuus ja sanoma tulisi esiin.
Kun kaksi tai kolme sofarin nimeä esiintyy samassa kohdassa, -
kyseessä on yliluonnollinen, monitahoinen prosessi, -
jossa kullakin nimellä on oma päämääränsä, -
vaikka ne toimivatkin harmonisesti yhdessä.
ENSIMMÄINEN NIMI
Sofar on yhä käytössä olevista soittimista vanhin.
Sen alkuperä on Abrahamin dramaattisimmassa kokemuksessa, -
akedassa, -
joka tarkoittaa Iisakin sitomista uhrattavaksi.
Akedasta kertova luku on tärkeä -
sofarin ensimmäisen nimen, kerenin, luonteen ymmärtämiselle.
Tuossa luvussa keren mainitaan Raamatussa ensimmäistä kertaa.
Myöhemmin siitä tulee soitin, joka on täynnä symboliikkaa.
Se on oinaansarvi, -
lampaan, jonka Jumala katsoi itselleen, -
ja jonka Abraham uhrasi polttouhriksi Iisakin sijaan.
1. Moos. 22: "Näiden tapausten jälkeen Jumala koetteli Aabrahamia -
ja sanoi hänelle: 'Aabraham!' Hän vastasi: 'Tässä olen'.
Ja hän sanoi: 'Ota Iisak, ainokainen poikasi, jota rakastat, -
ja mene Moorian maahan ja uhraa hänet siellä polttouhriksi vuorella, -
jonka minä sinulle sanon'.
Varhain seuraavana aamuna Aabraham satuloi aasinsa -
ja otti mukaansa kaksi palvelijaansa sekä poikansa Iisakin, -
ja halottuaan polttouhripuita hän lähti menemään siihen paikkaan, -
jonka Jumala oli hänelle sanonut.
Kolmantena päivänä Aabraham nosti silmänsä ja näki sen paikan kaukaa."
"Iisak puhui isällensä Aabrahamille sanoen: 'Isäni!'
Tämä vastasi: 'Tässä olen, poikani'.
Ja hän sanoi: 'Katso, tässä on tuli ja halot, -
mutta missä on lammas polttouhriksi?' Aabraham vastasi: -
'Jumala on katsova itselleen lampaan polttouhriksi, poikani'.
Ja he astuivat molemmat yhdessä.
Ja kun he olivat tulleet siihen paikkaan, -
jonka Jumala oli hänelle sanonut, -
rakensi Aabraham siihen alttarin, latoi sille halot, -
sitoi poikansa Iisakin ja pani hänet alttarille halkojen päälle.
Ja Aabraham ojensi kätensä ja tarttui veitseen teurastaakseen poikansa.
Silloin Herran enkeli huusi hänelle taivaasta sanoen: -
'Aabraham, Aabraham!' Hän vastasi: 'Tässä olen'."
Abram oli 75-vuotias Herran kutsuessa hänet Harranista.
Herra antoi isällemme uuden nimen, Abraham, -
joka tarkoittaa "kansojen paljouden isä".
Nimi sisältää sekä päämäärän että sen, miten se toteutuu: -
hyvän isyyden kautta.
Ikuinen Jumala antoi Abrahamille ikuisen kutsumuksen.
Abraham ja hänen jälkeläisensä tulisi siunaukseksi kaikille kansoille.
Ehkä tuolla hetkellä Abraham kuuli kerenin kutsun sydämessään.
Kutsumme ulottuu ikuisuuteen, jos olemme uskollisia Kutsujallemme.
Se kutsu on kuin ikuisuuteen kurottuva valonsäde.
Valonsäteellä on lähteensä, jota ilman valoa ei olisi.
Lähde pitää yllä valoa ja levittää sitä kaikkialle.
Valonsäde on hepreaksi keren, -
se sama sarvea tarkoittava sana, joka on yksi sofarin nimistä.
Sitä käytetään myös kuvaamaan -
Herran kansan voimaa, kunniaa ja kutsumusta.
Ps. 89: 17: "...sinä armossasi kohotat meidän sarvemme."
Birtsoncha tarum karnenu.
Kutsuun liittyy aina uhri.
Uhri ja kutsu ovat Akedan keskeisiä käsitteitä.
Onkin vertauskuvallista, että keren mainitaan Raamatussa toisen kerran -
alttaria koskevassa käskyssä.
Mooses teki sen autiomaassa taivaallisen mallin mukaisesti.
2. Moos. 27:2: "Tee siihen sarvet, sen neljään kulmaan, -
niin että sarvet ovat samaa kappaletta kuin se."
Sarvi, keren, mainitaankin usein alttarin yhteydessä.
On selvää, ettei alttarin sarvea tarkoitettu puhaltamiseen, -
mutta se on puhallettavan sarven edelläkävijä.
Alttarin sarvi liittyy taivaasta kuuluvaan sofarin äänen.
Raamatun monet vetoomukset alttariin sarviin muistuttavat -
kunniasta ja kutsusta.
Keren liittyy erottamattomasti uhriin ja Iisakin uhraamisen koetukseen.
Abrahamin oli läpäistävä uskollisuuden testi.
Jumalan pyyntö oli hirvittävä: "Ota poikasi ja uhraa hänet minulle."
Pyytäessään Abrahamia uhraamaan poikansa -
Jumala antoi hänelle valinnanvapauden.
Heprealaisessa alkutekstissä se on nimenomaan pyyntö: -
"Pyydän sinua ottamaan ainoan poikasi..."
Kach-na et bincha et jedidcha...
Arkeologien mukaan pakanoiden asuttamassa Kanaanissa -
oli tapana uhrata esikoinen, -
kun rakennettiin talo tai kaupunki, tai tehtiin jotain muuta merkittävää.
Esikoisen uhraamisella he ostivat jumalien hyvän tahdon, -
jotta heidän hankkeensa menestyisi.
He uskoivat, -
että tämä verinen ihmisuhri oli tulevaisuudelle välttämätön.
Abrahamilla ei ollut samoja motiiveja noudattaa kuulemaansa pyyntöä -
kuin lapsensa uhraavilla kanaanilaisilla.
Abrahamin oli tehtävä juuri päinvastoin kuin pakanat, -
sillä hän luopui tulevaisuudestaan, kaikesta, jota oli vuosia kaivannut.
Hänen täytyi uhrata unelmansa.
Hänen elämäntehtävänsä oli Iisakin varassa.
Hän ei ollut ensimmäinen eikä viimeinen poika, -
mutta Saaran synnyttämänä hän oli lupauksen poika.
Iisak oli valonsäde-keren, joka toisi siunauksen valon kansoille.
Abrahamille hän oli kunnia-keren. Hänessä oli Kaikkivaltiaan sinetti.
Hän oli tulevaisuuteen kajahtava sarvi-keren.
Siinä mielessä Iisak oli ainokainen.
Menettäessään hänet Abraham menetti kaiken. Hän menetti itsensä.
Itsensä Abraham olisi mielihyvin uhrannut Jumalalle.
Hänen elämänsä ei olisi ollut turhaa, koska Iisak jäisi jäljelle.
Ei se turhaa ollutkaan.
Kaikki, mistä hän sydämessään unelmoi, toteutui.
Tässä hän on, vanha mies, onnellisin isä maan päällä.
Hän on siunattu, ylhäinen ja rikas, ja hänellä oli poika, -
jonka hän sai yliluonnollisesti 100-vuotiaana.
Poika kasvoi ja vahvistui, ja nyt hän seisoi vakaasti jaloillaan, -
hänen Jitschakinsa, hänen naurunsa ja ilonsa.
Abrahamilla oli nyt poika, -
joka perisi koko hänen omaisuutensa, kokemuksensa ja tietonsa.
Hän oli varma lupauksen toteutumisesta.
Kyllä, kaikki lupaukset toteutuisivat.
Hän oli vanha mies ja näki elämänsä hiipuvan.
Hänellä oli tarkoitus, jollaisesta ei voinut unelmoidakaan.
Hänellä oli kutsu, keren, jollaista ei ollut kellään toisella: -
Jumala oli luvannut hänelle paljon jälkeläisiä, pyhän kansan, -
kuninkaallisen kansan, joka olisi siunaukseksi kaikille maan päällä.
Hänestä tulisi suuri pelastus.
Kaikki maailman kielet ylistäisivät kaikkeuden Kuningasta, -
Taiteilijaa, Luojaa, hänen Ystäväänsä.
Niin, Hän joka loi taivaan ja maan, joka käski aurinkoa ja tähtiä, -
ja jota meret tottelevat, oli hänen Ystävänsä.
Abraham oli saanut nauttia Ystävänsä suuresta anteliaisuudesta, -
Hänen armostaan, uskollisuudestaan ja äärettömästä rakkaudestaan.
Nyt hänen Ystävänsä kutsui häntä todistamaan oman rakkautensa.
Hänenkin rakkautensa tulisi olla ääretöntä, -
jos äärelliseltä ihmiseltä voi ääretöntä rakkautta odottaa.
Abrahamille se merkitsi hänen unelmansa ja onnensa, -
pappeutensa, kuningaskuntansa ja siunauksensa uhraamista -
sen rakkauden ja ystävyyden tähden.
Kuten on kirjoitettu: "Rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, -
kaikesta sydämestäsi ja kaikesta sielustasi ja kaikesta mielestäsi -
ja kaikesta voimastasi."
Ja rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, -
kaikesta sydämestäsi -
ja kaikesta sielustasi -
ja kaikesta voimastasi.
Abraham järkyttyi kuullessaan sanat "Ota poikasi..."
Ehkä hän silloin kuuli sydämessään sofarin kutsun, -
tuskallisen, hirvittävän, koruttoman ja ylevän äänen.
Hänen sydämensä värisi niin, että hän hädin tuskin tunnisti tuota ääntä.
Sofarin, kerenin, kutsu muistuttaa aina kutsumuksesta ja uhrista.
Sofarin ääni on aina uhrin ääni, -
teurastettavaksi vietävän uhrieläimen tuskanhuuto.
"Silloin Herran enkeli huusi hänelle taivaasta sanoen: -
'Aabraham, Aabraham!' Hän vastasi: 'Tässä olen'.
Niin hän sanoi: "Älä satuta kättäsi poikaan äläkä tee hänelle mitään, -
sillä nyt minä tiedän, että sinä pelkäät Jumalaa, -
kun et kieltänyt minulta ainokaista poikaasi'.
Niin Aabraham nosti silmänsä ja huomasi takanansa oinaan, -
joka oli sarvistaan takertunut pensaikkoon.
Ja Aabraham meni, otti oinaan ja uhrasi sen polttouhriksi -
poikansa sijasta.
Ja Aabraham pani sen paikan nimeksi 'Herra näkee'.
Niinpä vielä tänä päivänä sanotaan: 'Vuorella, missä Herra ilmestyy'.
Ja Herran enkeli huusi Aabrahamille toistamiseen taivaasta ja sanoi: -
'Minä vannon itse kauttani, sanoo Herra: -
Sentähden että tämän teit etkä kieltänyt minulta ainokaista poikaasi, -
minä runsaasti siunaan sinua -
ja teen sinun jälkeläistesi luvun paljoksi kuin taivaan tähdet -
ja hiekka, joka on meren rannalla, -
ja sinun jälkeläisesi valtaavat vihollistensa portit.
Ja sinun siemenessäsi tulevat siunatuiksi -
kaikki kansakunnat maan päällä, -
sentähden että olit minun äänelleni kuuliainen.'"
TOINEN NIMI
"Muistele muinaisia päiviä, ajattele menneiden sukupolvien vuosia.
Kysy isältäsi, niin hän sen sinulle ilmoittaa, -
vanhimmiltasi, niin he sen sinulle sanovat." (5. Moos. 32:7)
Monta asiaa Jumala tahtoo meidän iäti muistavan.
Pasuunansoiton muistojuhlassa muistaminen sisältyy jo juhlan nimeen.
"Seitsemännessä kuussa, kuukauden ensimmäisenä päivänä, -
pitäkää sapatinlepo, -
muistojuhla pasunaa soittaen, pyhä kokous." (3. Moos. 23:24)
Tämä tärkeä juhla on yksi niistä raamatullisista juhlista, -
joista Luoja on sanonut: "Nämä ovat minun juhla-aikani".
Pesach eli pääsiäinen, shavuot eli helluntai, -
zichron teru'a eli pasuunansoitonjuhla, -
jom kippur eli sovituspäivä ja sukkot eli lehtimajanjuhla.
Niihin kaikkiin liittyy muistoja, -
mutta pasuunansoitonjuhla on omistettu muistamiselle, -
joka herättää sydämissämme sofarin värisevän äänen.
Pasuunansoiton muistopäivänä sofarin ääni tuo juutalaisen mieleen -
monia mielleyhtymiä, kuvia ja muistoja.
Kuullessamme sofarin äänen muistamme, -
että Jumala on luonut kaiken mitä on, -
ja Hän on maailmankaikkeuden Kuningas.
Juutalaisen perinteen mukaan Jumala loi ihmisen 5770 vuotta sitten.
Tuon päivän hän määräsi muistopäiväksi, -
jolloin on soitettava sofaria.
Siksi sitä sanotaan nyky-Israelissa rosh hashanaksi, -
juutalaiseksi uudeksi vuodeksi.
Puhaltaessamme sofariin ja muistellessamme luomista -
annamme Luojalle kunnian ja kiitoksen.
Kuullessamme sofarin äänen muistamme Abrahamin uskollisuuden.
Muistamme myös Jumalan lupauksen koota Israelin lapset -
takaisin maahan, jonka Hän antoi isillemme ikuiseksi perinnöksi.
Kuullessaan sofarin äänen Israel muistaa tapahtuman, -
joka mullisti ihmiskunnan historian: Tooran saamisen Siinain vuorella.
Sitä voi pitää kansakunnan hengellisenä syntymänä -
sekä Jumalan ja Israelin liiton symbolina.
Sofarin äänellä on syvällinen yhteys -
juutalaisten historialliseen ja raamatulliseen muistiin.
Jokainen juutalainen muistaa sofarin unohtumattoman äänen, -
aivan kuin hän itsekin olisi vapissut Siinain vuoren juurella.
Jokaisen juutalaisen kaikkialla ja kaikkina aikoina -
on vietettävä Herran juhlia, -
aivan kuin hän itse olisi lähtenyt Egyptistä, asunut lehtimajoissa -
ja seissyt Siinan vuoren juurella.
Isämme kuulivat sofarin äänen ensimmäistä kertaa -
Siinain erämaassa 3500 vuotta sitten.
Kun kolmannen kuukauden kolmannen päivän aamu lähestyi -
Egyptistä lähdön jälkeen, -
Israel odotti Herran tulevan alas vuorelle koko kansan nähden.
2. Moos. 19:16―20: "...alkoi jylistä ja salamoida, -
ja paksu pilvi laskeutui vuoren ylle, ja kuului ylen kova pasunan ääni, -
niin että koko kansa, joka oli leirissä, vapisi pelosta..."
"Ja koko Siinain vuori peittyi savuun, kun Herra astui sille alas tulessa, -
ja siitä nousi savu niinkuin pätsin savu, ja koko vuori vapisi kovasti.
Ja pasunan ääni koveni kovenemistaan.
Mooses puhui, ja Jumala vastasi hänelle jylinällä.
Ja Herra astui alas Siinain vuorelle, vuoren kukkulalle, -
ja Herra kutsui Mooseksen vuoren kukkulalle; -
ja Mooses nousi sinne ylös."
Tässä kappaleessa salaperäinen shofar-sana mainitaan ensi kertaa.
Sen ääni kuuluu ensimmäistä kertaa.
Se näyttää olevan soitin, jota itse Jumala pitää käsissään -
ja jonka läpi Hän puhaltaa henkeään.
Ei ole sattumaa, -
että Raamatussa puhutaan jatkuvasti "sofarin äänestä", kol ha-shofar, -
aivan kuin se olisi henkilö.
Sofarin ääni koveni kovenemistaan.
Mooses puhui, ja Jumala vastasi hänelle "äänellä".
Tässä jakeessa "ääni" viittaa sekä sofariin että Jumalaan.
Sofarin ääni ja Jumalan ääni sekoittuivat ja yhtyivät.
Se oli suurenmoinen ja ainutkertainen tapahtuma.
Jumala loi omalla äänellään itselleen kansakunnan.
Hän kutsui Israelin kansan Häneen pyhyyteensä, -
Hänelle itselleen erotetuksi kansaksi.
Daavid sanoo 2. Sam. 7:23:ssa: -
"Missä on maan päällä toista kansaa sinun kansasi Israelin vertaista, -
jota Jumala itse on käynyt lunastamaan kansaksensa, -
tehdäkseen sen nimen kuuluisaksi ja tehdäkseen teille, sinun maallesi, -
suuria ja peljättäviä tekoja kansasi edessä...?"
Taivaallisella sofarin puhalluksella oli suunnaton voima.
Se oli muuttava, korjaava voima.
Siinä äänessä piili profeetallinen voima.
Sofarin profeetallinen ääni ulottuu aikojen halki tulevaisuuteen.
Se saa ihmisen puhumaan Jumalan Sanaa ja innoittaa häntä luovuuteen.
Keskiajan merkittävä juutalaisfilosofi rabbi Moshe ben Maimon ymmärsi -
sofarin pääsanoman näin: -
"Herätkää te, jotka nukutte, -
muistakaa Luojaanne ja palatkaa Hänen tykönsä!"
Sofarin ääni herättää kunnioitusta ja koskettaa sielujemme sopukoita.
Se on kutsu sydämen murtumiseen ja nöyryyteen.
Se on kuin ulvonta ja huokaus, itku ja huuto.
Sofarin ääni on yksinkertainen parahdus, joka avaa sydämet.
Sanat eivät voi kuvailla yöllä itkien äitiään kutsuvan vauvan tunnetta.
Juuri sellaisen vauvanitkun sofar tuottaa.
Perinteisiä puhallustapoja on kolme: teki'a, teru'a ja shefarim.
Ensimmäinen, teki'a, tarkoittaa "lävistää" ja "tunkeutua esteettä läpi."
Se on yksi, pitkä ääni, joka alkaa matalalta, -
ja jonka sävel nousee ja alkaa värähdellä.
Toinen, shefarim, tulee juuresta, joka tarkoittaa "murtaa" ja "tuhota".
Se on nopea sarja matalia ja korkeita säveliä vuorotellen.
Kolmas puhallustapa on teru'a, joka on sarja hyvin nopeita ääniä.
Se on vahva ääni.
Teru'a tarkoittaa "korottaa äänensä" tai "huutaa".
Juhlan viimeinen ääni on teki'a gedola, "suuri puhallus".
Se on pitkä loppupuhallus.
Se kestää niin kauan kuin puhaltajalla riittää ilmaa.
Sofarin ääni on ilohuuto, toivon ja pelastuksen symboli.
Se tuo viestin Jumalan armosta.
Sen huuto muistuttaa meitä siitä päivästä, jona suuri sofar soi.
Jes. 27:12―13: "Sinä päivänä Herra karistaa hedelmät maahan, -
Eufrat-virrasta aina Egyptin puroon asti, -
ja teidät, te israelilaiset, poimitaan talteen yksitellen.
Sinä päivänä puhalletaan suureen pasunaan, -
ja Assurin maahan hävinneet ja Egyptin maahan karkoitetut -
tulevat ja kumartavat Herraa Pyhällä vuorella Jerusalemissa."
Myös itse sofarin nimessä on syvällistä symboliikkaa.
Shofar tarkoittaa "parannusta", "muokkausta" tai "korjausta".
Jer. 26:13: "Parantakaa siis nyt vaelluksenne ja tekonne -
ja kuulkaa Herran, teidän Jumalanne, ääntä..."
Jes. 40:3: "Valmistakaa Herralle tie erämaahan, -
tehkää arolle tasaiset polut meidän Jumalallemme."
Tämä on sofarin sanoma.
Kun Johannes Kastajalta kysyttiin, kuka hän oli, hän vastasi: -
"Minä olen huutavan ääni erämaassa, 'Tehkää tie tasaiseksi Herralle'..."
Johannes siteeraa profeetta Jesajaa.
Erämaassa kutsuva ääni, kol kore ba-midbar, -
on sama ääni kuin se, jonka isämme kuulivat Siinain vuorella.
Se on taivaallisen sofarin ääni, Jumalan ääni.
Johannes vastasi siis kysymykseen siitä, kuka hän oli: -
"Olen sofar, Jumalan ääni." Hänen tehtävänsä oli sofarin tehtävä.
"Huuda täyttä kurkkua, älä säästä, korota äänesi niinkuin pasuna, -
ilmoita minun kansalleni heidän rikoksensa -
ja Jaakobin huoneelle heidän syntinsä." (Jes. 58.1)
Israelin profeettojen tehtävä oli kutsua kansaa -
katumukseen ja parannukseen.
2. Moos. 20:2―4: "Minä olen Herra, sinun Jumalasi, -
joka vein sinut pois Egyptin maasta, orjuuden pesästä.
Älä pidä muita jumalia minun rinnallani.
Älä tee itsellesi jumalankuvaa äläkä mitään kuvaa, -
älä niistä, jotka ovat ylhäällä taivaassa...
Siinailla isämme vapisivat, koska Pyhä Läsnäolo oli niin lähellä.
He vapisivat jo ennen kuin he kuulivat äänen julistavan -
kymmenen käskyä, -
jotka ovat hallinneet Israelia tähän asti.
"Minä olen Herra, sinun Jumalasi, joka vein sinut pois Egyptin maasta, -
orjuuden pesästä.
Älä pidä muita jumalia minun rinnallani."
2. Moos. 20:19: "Ja he sanoivat Moosekselle: -
'Puhu sinä meidän kanssamme, niin me kuulemme.
Älköön Jumala puhuko meidän kanssamme, ettemme kuolisi.'"
Eräs midrash kertoo kiinnostavan muinaisen tarinan.
"26 sukupolven kuluttua Adamin luomisen jälkeen -
taivas oli liikkeessä, koska Luoja halusi tehdä liiton kansansa kanssa.
Israelin lapset pesivät vaatteensa ja valmistautuivat tuohon päivään.
Kaikkivaltias laskeutui joukkoineen Siinain vuorelle tulipylväässä.
Maa tärisi ja vuori järkkyi.
Israelin lapset kuulivat sofarin äänen.
Se voimistui voimistumistaan, kunnes ihmiset tuskin kestivät sitä.
Liekit kohosivat korkeuksiin, salamat välähtelivät ja vuori savusi.
Mutta mikä pahinta: he kuulivat äänen.
Se oli sofarin ääni, Jumalan ääni.
Liekkien tavoin ääniaallot, Jumalan kymmenen käskyä, -
lähtivät Hänen suustaan, levisivät leiriin ja ilmestyivät kaikille.
Kymmenen käskyä osoitettiin Israelin kansalle yksikössä, -
jotta jokainen juutalainen tietäisi, -
että Toora koskee häntä henkilökohtaisesti.
Sitten se tulinen kuva piirtyi kivitauluihin.
Vahva Jumalan läsnäolo oli niin kauhistuttava, -
että ihmisten sielut lähtivät ruumiista.
Toora pyysi Israelin lasten elämän takaisin sanoen: -
Maailman Luoja, olet unelmoinut tästä päivästä, -
mutta tuleeko siitä surun päivä? Ja Hän toi sielut takaisin ruumiisiin.
Elvyttyään Jaakobin lapset pelkäsivät taas Jumalan ääntä -
ja sofarin äänen näkyä.
He juoksivat 20 kilometriä leirin perukoille asti.
Jumalan enkelit toivat heidät huolellisesti vuoren juurelle, -
jotta he voisivat seistä Luojansa edessä ja kuulla kymmenen käskyä.
Israelin lapset pelkäsivät suuresti ja pyysivät, -
etteivät he kuulisi Herran ääntä eivätkä näkisi sofarin näkyä, -
vaan että Mooses saisi sanat Jumalalta ja puhuisi ne kansalle."
Paavali ja Stefanus saattoivat viitata tähän midrashiin sanoessaan, -
että Toora annettiin Israelille enkelten toimen kautta.
2. Moos. 20:20―21: "Mutta Mooses vastasi kansalle: -
'Älkää peljätkö, sillä Jumala on tullut koettelemaan teitä, -
että Herran pelko olisi teidän silmäinne edessä -
ja ettette syntiä tekisi'. Ja kansa pysyi taampana, -
mutta Mooses lähestyi pimeyttä, jossa Jumala oli."
Israel oli suuren pelon ja profeetallisen innoituksen vallassa.
Siinain vuoren juurella sofarin ääni ja Jumalan sanat -
saivat isämme esittämään Jumalalle profeetallisen pyynnön.
Ensimmäistä kertaa ihminen pyysi Messiasta, Välittäjää: -
"Anna meille joku, joka seisoo edessäsi ja kertoo sanasi meille."
He pyysivät Vapahtajaa, -
joka tulisi alas taivaasta ja opettaisi kansalle totuuden.
Hän olisi suureksi siunaukseksi ei vain Abrahamin lapsille, -
vaan myös kaikille kansoille maan päällä.
Mooses vastasi heille 5. Moos. 18:16―17:ssa: -
"On tapahtuva aivan niin, -
kuin sinä Herralta, sinun Jumalaltasi, anoit Hoorebilla, -
silloin kun seurakunta oli koolla ja sanoit: -
'Älköön minun enää suotako kuulla Herran, minun Jumalani, ääntä -
älköönkä nähdä tätä suurta tulta, etten kuolisi'.
Ja Herra sanoi minulle: 'Mitä he ovat puhuneet, on oikein puhuttu.'"
Jumala piti heidän pyynnöstään, -
sillä Hän oli alusta alkaen aikonut lähettää Sanansa, Vapahtajan, -
Messiaan, Esikoisen ennen kaikkea luomakuntaa.
Isämme saivat iankaikkiselta Jumalalta lupauksen: -
"Profeetan minä olen herättävä heille heidän veljiensä keskuudesta, -
sinun kaltaisesi, ja minä panen sanani hänen suuhunsa, -
ja hän puhuu heille kaikki, mitä minä käsken hänen puhua."
Taivaasta jylisevän sofarin äänessä Siinain erämaassa -
ja täydellisestä uhrista kertovassa Jesajan profetiassa kaikui -
Jumalan suuri lupaus ja Israelin toivo kuulla tulevan Messiaan ääni -
ja ottaa Hänet vastaan Lunastajana ja Isän Esikoisena.
5. Moos. 6:4―5: "Kuule, Israel! Herra, meidän Jumalamme, Herra on yksi.
Ja rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, kaikesta sydämestäsi..."
Rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, -
kaikesta sydämestäsi -
ja kaikesta sielustasi -
ja kaikesta voimastasi.
"Kuule, Israel! Herra, meidän Jumalamme, Herra on yksi.
Ja rakasta Herraa, sinun Jumalaasi, kaikesta sydämestäsi -
ja kaikesta sielustasi ja kaikesta voimastasi.
Nämä sanat, jotka minä tänä päivänä sinulle annan, painukoot sydämeesi."
Shema Israel on tärkein rukous ja Israelin julistus, -
jonka juutalaiset ovat lausuneet hengenvaarassa ja turvassa, -
surussa ja ilossa nykypäiviin asti.
Shema tarkoittaa kuulemista, hyväksymistä ja tottelemista.
"Kuule, Israel" tarkoittaa "Ole kuuliainen Herralle, Jumalallesi."
Käskiessään Israelia puhaltamaan sofariin -
Jumala käski myös kuulemaan sofarin ääntä, omaa ääntään.
Se on erityislaatuista kuulemista, -
se on sydämen avaamista ja Luojan tulemisen odottamista.
KOLMAS NIMI
JOVEL
3. Moos. 25:9: "Ja seitsemännessä kuussa, -
kuukauden kymmenentenä päivänä anna pasunan raikuen soida; -
sovituspäivänä antakaa pasunan soida koko maassanne.
Ja pyhittäkää viideskymmenes vuosi -
ja julistakaa vapautus maassa kaikille sen asukkaille.
Se olkoon teille riemuvuosi [jovel]; -
jokainen teistä saa silloin palata perintömaallensa ja sukunsa luo."
Englannin riemuvuotta merkitsevä sana jubilee -
tulee latinan sanasta jubilaeus, -
joka on peräisin heprean sanasta jovel.
Heprean tekstissä ei ole vokaaleja, vaan vain konsonantteja.
Jovel-sanan voi siksi lukea kahdella tavalla: -
jovel, joka tarkoittaa oinasta tai oinaansarvea, -
tai verbin passiivimuotona juval, "viedään", kuten Jes. 53:ssa: -
"...niinkuin karitsa, joka teuraaksi viedään..."
"...minun kansani rikkomuksen tähden kohtasi rangaistus häntä."
Hepreaksi oinasta eli pässiä sanotaan joveliksi, -
koska lampaalle on ominaista kuuliaisuus, -
halu seurata paimenta nöyrästi ja tulla viedyksi, juval.
Tämä antaa käsityksen sofarin kolmannesta nimestä, jovelista.
50. vuotta sanotaan joveliksi, oinaansarven soiton vuodeksi.
Vuosi sai nimensä sen alkamisesta julistavan sofarin nimestä.
Uhrieläimen sarvi ilmoitti vapautuksesta, -
rauhasta ja paluusta perintömaalle.
Kun Israelin lapset palasivat perintömaalleen -
15. vuosisadalla maailman luomisesta, -
he ylittivät Jordanjoen.
Periäkseen luvatun maan heidän piti murtaa edessään oleva este, -
Jerikon paksut muurit.
Se oli avaintapahtuma juutalaisten ja koko ihmiskunnan historiassa.
Jovelin ääni julisti uuden aikakauden alkaneen, -
aikakauden, jolloin Herra suosi Israelia.
Siinailla sofar kuului taivaasta, -
mutta Jerikon muureilla Jumala kehotti pappeja -
seisomaan Hänen edessään ja puhaltamaan sofariin.
Israelista tuli kuin jovel-sarvi, -
joka pystyi murtamaan esteet julistaen vapautta Jumalassa.
Joos. 6:2―10: -
"Niin Herra sanoi Joosualle: 'Katso, minä annan sinun käsiisi Jerikon..."
"Kulkekaa siis, kaikki sotakuntoiset miehet, kaupungin ympäri, -
kiertäkää kerta kaupunki; tee niin kuutena päivänä.
Ja seitsemän pappia kantakoon seitsemää oinaansarvista pasunaa -
arkin edellä.
Seitsemäntenä päivänä kulkekaa kaupungin ympäri seitsemän kertaa, -
ja papit puhaltakoot pasunoihin.
Ja kun pitkä oinaansarven puhallus kuuluu...
niin nostakoon koko kansa kovan sotahuudon; -
silloin kaupungin muuri kukistuu siihen paikkaansa..."
Arkeologit ovat löytäneet Jerikon kahdeksan metriä paksut muurit.
Niiden korkeus oli sama kuin leveys.
Legendojen mukaan Jerikoa ympäröi seitsemän sellaista muuria.
Arkeologit havaitsivat oudon seikan: -
muurit sortuivat ulospäin, eivätkä sisäänpäin kuten tavallisesti, -
kun niitä vastaan hyökätään ulkoapäin.
Se todistaa, etteivät ne tuhoutuneet tavallisessa hyökkäyksessä.
Ne murtuivat perustuksiaan myöten samanaikaisesti kaikilta puolilta.
Se tapahtui Jumalan tahdosta, ja sofarilla oli siinä erityinen osuus.
Sekä Siinain vuoren että Jerikon muurien tapahtumissa -
puhutaan pitkästä äänestä, meshoch jovelista.
Se voidaan kääntää "lampaan määkimiseksi".
Jos Israel kuuli Siinailla "lampaan määkimistä" taivaasta, -
Jerikon muurit kaatuivat samasta pitkästä lampaan määkimisestä, -
joka kuului pappien sofareista.
Joos. 6:16―20: -
Ja kun papit seitsemännellä kerralla puhalsivat pasunoihin, -
sanoi Joosua kansalle: 'Nostakaa sotahuuto, -
sillä Herra antaa teille kaupungin...
Silloin kansa nosti sotahuudon ja pasunoihin puhallettiin.
Kun kansa kuuli pasunan äänen, niin se nosti kovan sotahuudon; -
silloin kukistui muuri siihen paikkaansa...
Niin he valloittivat kaupungin." Se oli suurenmoinen voitto!
Sofarin jovel-nimessä on suunnaton voima, -
jota eivät pidättele mitkään joukot, armeijat, lukot ja muurit.
Tässä historiallisessa tapahtumassa on tärkeää nähdä muutakin, -
kuin linnakkeen kaatumisen ja voitokkaan sotaoperaation.
Tämä on ainut kohta, jossa sofarin kaikki kolme nimeä, -
keren, shofar ja jovel, esiintyvät yhtä aikaa.
Se todistaa tapahtuman ainutlaatuisesta merkityksestä.
Kaikki sarven kolme ominaisuutta ja toimintaa esiintyivät samaan aikaan: -
keren: Jumalan tahto ja kunnia, täydellinen kutsu, -
shofar: parannus, muutos, täydellinen korjaus, -
jovel: elpyminen, ennalleen- asettaminen, täydellinen vapaus.
Nuo kuusi päivää, joina papit puhalsivat ja Israel kuunteli hiljaa, -
olivat erityistä, mystisen luomisen aikaa.
Tuo puhallus ja sitä kuunteleva leiri jätti jälkensä maailmaan -
ja uskovien sydämiin.
Noina kuutena luomisen päivänä -
Jumalan ja Hänen kansansa suhde järjestäytyi uudelle tasolle.
Jumala tuo Israelin lepopaikkaansa, pyhään, luvattuun maahan, -
joka on temppelin esikuva.
Hän valmisti kansan palvelusta varten: -
Hän nöyryytti ja puhdisti heitä erämaassa 40 vuotta -
ja teki heidän kanssaan liiton Siinain vuorella.
Sen sinetiksi Hän ympärileikkasi kaikki erämaassa syntyneet.
Pappien puhdistusrituaalin tavoin Hän kastoi heidät Jordanjoessa.
Silloin Herran sotajoukon päämies sanoi Joosualle: -
"Riisu kengät jalastasi, sillä paikka, jossa seisot, on pyhä."
Isämme seisoivat Kanaanin maan ovella, -
kuin temppelin ovella palvellakseen Herraa.
Otettuaan maan omakseen -
Abrahamin jälkeläiset astuivat Jumalan erityiseen läsnäoloon.
Kuva israelilaisista marssimassa kaupungin muurien ympäri -
oli kuva Jumalan rakentamasta elävästä temppelistä.
Joos. 6:13: "Ja ne seitsemän pappia, jotka kantoivat -
niitä seitsemää oinaansarvista pasunaa Herran arkin edellä, -
kulkivat puhaltaen yhtenään pasunoihin, -
ja aseväki kulki heidän edellään, -
mutta muu väki kulki Herran arkin jäljessä..."
Se ei ollut tavanomaista marssimista ja valmistelua Kanaanin valloitukseen.
Liitonarkkia kantoivat poikkeuksellisesti papit, -
eivätkä leeviläiset, joiden yksin- omainen tehtävä oli kantaa arkkia.
Vain leeviläiset saivat kantaa ilmestysmajan osia ja välineitä.
Pappien tehtävä oli astua liitonarkin eteen palvelemaan Herraa.
Se, että Jumala käski pappeja kantamaan arkkia harteillaan, -
korosti Israelin toiminnan, Jumalan palvelemisen, luonnetta.
Arkki oli sofarin soiton keskellä kuin kaikkeinpyhin kerubien varjossa.
Papit ja liitonarkki sijoittuvat rivistön keskelle, -
kuten kaikkeinpyhin pyhäkön keskelle.
Israelilaiset ja heidän leiriinsä liittyneet muukalaiset ovat kuin -
temppelin esipihat.
Tapahtumassa korostuu luku seitsemän: seitsemän sofaria, -
seitsemän pappia ja seitsemän kierrosta seitsemäntenä päivänä.
Se viittaa täydelliseen toimintaan, Jumalan täydellisyyteen -
sekä Israelin ja Luojan täydelliseen suhteeseen.
Jeriko tuhoutui seitsemäntenä päivänä, sapattina, -
joka on Luojan ja Israelin liiton symboli.
Jerikon muurit sortuivat israelilaisten, elävän temppelin, tehdessä -
profeetallista palvelusta Herralle sapattina.
Eräänä sapattina 1500 vuotta sen jälkeen -
galilealaisrabbi Messias Jeshua julisti Nasaretin synagogassa -
sitä suurta vapautusta kahleista ja linnakkeista, -
josta Jesaja oli profetoinut.
Jes. 61:1―2: "Herran, Herran Henki on minun päälläni, -
sillä hän on voidellut minut julistamaan ilosanomaa nöyrille, -
lähettänyt minut sitomaan särjettyjä sydämiä, -
julistamaan vangituille vapautusta ja kahlituille kirvoitusta, -
julistamaan Herran otollista vuotta..."
Luuk. 4:21: "Niin hän rupesi puhumaan heille: -
'Tänä päivänä tämä kirjoitus on käynyt toteen teidän korvainne kuullen'."
Hänen sanansa olivat kuin sofarin huuto, joka järkytti synagogassa olijat.
Kaikki vastasivat niihin sanoihin "Aamen."
Niissä sanoissa on Siinain vuoren kaiku.
Ne jyrisivät kuin Jerikon muurit sortuessaan.
Riemuvuosi on Messias itse. Vain Hänessä elämämme muuttuu.
Vain Hänessä saamme takaisin perinnön, -
jonka menetimme Eedenin puutarhassa.
Sanoessaan "Tänä päivänä tämä kirjoitus on käynyt toteen", -
Hän julisti "Herran otollista vuotta", shnat ratson la-Adonai.
Se on riemuvuosi, jovel.
Sanoessaan "Herran Henki on minun päälläni, -
sillä hän on voidellut minut julistamaan evankeliumia köyhille", -
Messias ilmoitti: "Olen Jovel, joka julistaa vapauden vangituille.
Olen Karitsa, joka teuraaksi viedään. Minä olen Jovel."
JOVEL: OINAS TAI OINAANSARVI
LOPPUSANAT
Tämä oli sofarin historia Abrahamin ajoista tähän päivään.
Jumala tarjosi Abrahamille karitsan pensaassa -
uhrattavaksi alttarilla Iisakin sijaan.
Hän uhrasi polttouhrin, ola, -
ja kutsusta ilmoittava sarvi, keren, nousi savuna sen mukana.
Siinain vuorella Israel kuuli tuon sarven, sofarin, äänen ensi kertaa.
Sofar kutsui taivaasta kansaa muutokseen.
Kansa oppi tuntemaan tuon äänen Herran itse puhaltaessa sofariin.
Hän käski Israelin puhaltaa sofariin siitä lähtien.
Israelin pitää puhaltaa sofariin ja kuulla sen ääntä, -
kunnes Herra jälleen itse puhaltaa sofariin, joveliin.
Silloin Hän julistaa vapautuksen, riemuvuoden, kaikille kansoille, -
kaikille, jotka kuulevat Hänen ääntään.
Suomennos: Hannele Lehtoranta