DET VAR SANT!
Pressen i Sovjetunionen anfaller Finland
Moskva anklagar England för att stöda Finland
Tal och demonstrationer mot Finland i Sovjetunionen
Skotten i Mainila
Icke-angreppspakt mellan Finland och Sovjetunionen
Diplomatiska förbindelserna Finland/Sovjetunionen bryts
Röda armén anföll igår Finland på flera platser
Välkommen att fika med oss i pörtet i Arola.
Här är husbonden, Eero Seppänen.
Eero, du har i årtionden -
studerat vinterkriget och också mött det -
på nära håll genom dina föräldrar och syskon.
Berätta var vi befinner oss.
Vi är i Kajanaland, i Suomussalmi, i byn Ruhtinansalmi -
i gårdsgruppen Juntusranta.
Närmaste by ligger 10 km västerut.
Ryssarna kom över gränsen här -
samma dag som de anföll Finland på flera andra platser.
Här på väggen hänger minnen från den tragedin -
en rysk soldats hjälm och -
Röda arméns gevär i original.
Det är möjligt att det riktats just mot detta hus.
Då började det hända i er familj -
fast du inte ännu levde då. Men dina äldre syskon och föräldrar.
Här i byn visste man -
att något var i görningen bakom gränsen.
Man kunde räkna ut att det knappast var bra för Finland.
Ovanliga saker hade hänt.
Gränsbevakningen hade evakuerats till Juntusranta, 10 km härifrån.
Civila hade ombetts stanna i sina hus.
Efteråt har vi hört att länsman fått order -
att civila inte får evakueras för att inte irritera ryssarna.
I Kuhmo hade civila ändå evakuerats.
Dessutom hade man hela hösten hört hur ryssarna byggde en väg -
bakom gränsen. De förberedde anfall.
Skottlossning och ljud från vägbygget fick folk att ana oråd.
Ja, den här stugan som nu är så trivsam -
hade visst byggts bara några år innan?
Pappa hade sin far och bror som timmermän.
De byggde huset på en sommar, 1936, tre år innan kriget bröt ut.
Den var nybyggd då, ja.
Här bodde då tre barn och...
...mor och far. När kriget bröt ut var pappa signalist -
i Tormua, norr om Juntusranta. Han var inte hemma.
Mamma måste besluta om flykten när ryssarna kom över gränsen.
Mamma var också bekymrad över -
de andra byborna. Gränsbevakningen hade evakuerats -
till Juntusranta, männen var där.
Där fanns gränsbevakare, arméns soldater och lokala skyddskårister.
Totalt 54 män logerade på skolan där.
Mamma tänkte inte bara på sin egen flykt med barnen -
utan ville få bud till soldaterna.
Hon tänkte också på Finlands framtid.
Nu när vi gör programmet är det 29 november -
och snö på marken. Hur var det då?
Det hade fallit 10 cm snö på natten.
Mamma hade drömt en mardröm på natten -
där två hästar stridit. En var vit och en var röd.
Till slut hade de försonats och lagt sig till ro bredvid varandra.
Mamma undrade över drömmen. Hon brukade inte tro på dem.
Hon var orolig på morgonen när hon skötte korna.
Dessutom hade mellersta barnet fått hög feber -
så hon tittade in till det sjuka barnet medan hon mjölkade korna.
- Hur gammal var han? - 5 år.
Mamma tittade in till barnen allt emellanåt.
Den äldsta var påklädd och följde med mor efter mjöl i boden.
Hunden stod och skällde i skogen. Mor insåg att något var fel.
Hon klättrade upp på husgaveln och hade sagt åt Eeva: -
Ännu hinner vi fly. Ryssarna har kommit till grannen.
Hunden skäller så intensivt. Flickan sa: Jag kan gå och titta.
Mor hade sagt att dit går vi inte.
Saken klarnade när mor klättrade upp och såg -
antagligen hundratals män som intog grannhuset.
Så din mamma kunde räkna ihop ett plus ett -
att nu hade det hänt det man varit rädd för.
Ja, hon kom snabbt ner. På gården fanns -
en s k vattenkälke som mor använt för att dra hö åt korna.
Hon satte en pärtkorg på den och hö i den -
och svepte in de två yngsta pyjamasklädda barnen i en filt.
De hade bara filten som värme.
Äldsta flickan som hade ytterkläderna på gick bakom kälken.
Mamma tog inte nuvarande landsvägen Juntusranta-Lehtovaara.
Då var det ännu bara en stig.
Mor såg att den vägen var omöjlig med ryssarna i grannhuset -
så hon gick mot sjön.
Där fanns en s k vinterväg mot några gårdar vid Juntusranta.
Den nyfallna snön på 10 cm gjorde att kälken kunde dras.
Snön hade kommit som på beställning.
Det var ca 10 grader kallt och idealiskt före.
Mamma begav sig alltså mot gården Jokela, 2 km bortom älven.
Isen som var någon dag gammal höll.
- Var det vinterns första köldknäpp?
- Ja, så pass att isen höll. - Var det första köldknäppen?
- Ja, det råkade vara den vinterns första kyla.
Mor gick till det första huset och berättade för husbonden -
att ryssarna anfallit i stor trupp.
Han trodde det inte. Någon liten patrull. Inte anfaller Ryssland!
Ungefär med de orden.
Mor sa att det var ingen patrull, utan ett förband på hundratals man.
Hon flyr åtminstone. De kan göra som de vill.
Efteråt har jag fått bekräftat från det första huset -
att de skulle ha flytt men de hann inte.
Beslutsfattandet tar tid i ett sådant läge.
Ryssarna följde spåren efter dem i snön -
och tog det husets folk till fånga.
Också grannarna här togs till fånga.
Sedan fortsatte mamma över en vik till gården Niemelä.
Husbonden hade huggit ved på strandkanten.
Hon berättade för den husbonden vad hon sett.
Han trodde henne inte riktigt.
Jag kan inte alla detaljer här -
men mor hade frågat om sjöisen håller.
Han svarade att ingen ännu gått på isen den hösten. Gå inte dit.
Mor beslöt att det är för långt att gå runt viken.
Hon provade över en del av viken. Isen höll.
Sedan följde hon sjöstranden -
vid den enda sandstranden Hieta vid Kulmajärvi.
Numera går "Kekkonens landsväg" där nära.
Förr gick där en häststig.
Där fanns också en bro och mor gick över den.
Ruttvalet är intressant för mamma hade tänkt ut en flyktväg -
och fört kläder, t ex folkdräkten, till ett hus på andra sidan sjön.
Nu gick hon inte förbi där. Jag har undrat om det var ledning från ovan.
Isen var antagligen inte så stark där.
Sjön är bredare och en stor bäck rinner ut där.
Mor gick nu på den andra stranden. Mycket klokt.
Som med ett datorprogram, en navigator!
Sedan kommer Kulmakoski bro där häststigen gick över älven.
Där hörde mamma skottlossning från Lehtovaara-hållet.
Efteråt framgick att tre man gick varje morgon från skolan -
till gränsen för att se till att gränsen var kvar...
I den patrullen ingick läraren Tammenmaa, -
en frivillig soldat, Heino Manninen från Ossantie, -
och min farbror Gunnar Seppänen.
Dessa stötte på ryssar 1 km från gårdsgruppen Lehtovaara.
De hörde att ryssarna var på väg.
Läraren Tammenmaa och Gunnar Seppänen hade sagt -
att nu har man tagit till flykten för det hörs ljud.
Efteråt har det klarnat. Ljudet blev starkare.
De insåg att det inte var de egna och drog sig tillbaka.
När ryssarna följde deras spår öppnade de tre eld med tre gevär.
Troligen sköt de alla sina patroner.
Ljudet de hört från ryssarna har jag i höst hört mer om.
Troligen kom det från att ryssarna drog gevär på en kärra -
och lasten slamrade när de körde över bron.
Detta väckte patrullen och räddade den troligen.
Ryssarna öppnade också eld men sköt som vanligt för högt.
Patrullen klarade sig och gick snabbt mot Juntusranta.
Om vi nu återgår till mammas kälke...
Ännu en detalj om barnen som var med.
Mamma var gravid i tredje månaden. Hon väntade min äldre bror.
Hon hade alltså en sådan extra börda med sig också.
Hon fortsatte och kom till gårdsgruppen Peltola.
Där lämnade hon barnen i huset Marttila.
Hon ville få budet snabbare till skolan.
Hon bad dem koka gröt åt dem då hon inte hunnit.
Efteråt har man konstaterat som en kuriositet -
att man inte kokade gröt åt dem där heller.
Det är intressant att inte heller här tog man till flykten.
Det är så svårt att fatta snabba beslut om det.
Det är märkligt -
för här i trakten visste man att faran var konkret.
Ljud kom från andra sidan gränsen. Man kunde räkna ett plus ett.
- Hade man inte tänkt på detta? - Nej, kanske inte tillräckligt.
Eller tänker man att oss händer inget ont?
Kanske. Tröskeln är hög att överge sitt hem. Det förstår man.
- Som den här nya stugan här. - Ja. Säkert var tröskeln hög.
- Allt var väl beställt. Nytt hus, små barn. - Ja.
Mors resa fortsatte via ännu ett hus.
Det var gården Kyrölä. Det har jag ingen klar bild av.
Antagligen gick hon inte in. Jag vill minnas att jag hört -
att det bodde två familjer i huset. Hon träffade en dotter utanför -
så budet gick till det huset.
Sedan fortsatte hon över sjön Juntusjärvi.
Det var lite på 2 km till skolan där.
På skolan fanns soldater -
men också en frivillig pojke, Veikko.
Han högg ved och undrade vem som kommer över sjön.
Isen borde inte hålla än.
Mamma gav budet -
och bad Veikko snabbt berätta för högsta chefen på plats.
Fänrik Elo var på plats -
och mor meddelade officiellt att ryssarna kommit över gränsen.
Hon hade sett det med egna ögon.
När hon lämnat uppgifterna hämtade hon barnen, och hann få dem.
Budet till skolan ledde till snabba ryck från soldaterna.
De skickade bud från hus till hus i Juntusranta -
att ryssarna kommit över gränsen och man måste fly.
I Juntusranta berättas det om flera intressanta detaljer.
Förutsättningarna för evakueringen därifrån skapades av -
husbonden i gården Männikkö och hans dotter -
som ett par dar innan huggit ut vakar i isen.
Det sägs att man flydde med 13 hästar.
En del gick. Alla rymdes inte med. De var över 100 invånare.
Några blev kvar: sjuka och gamla i sjukstugan.
Några till stannade för att ta hand om korna.
Alla tyckte inte man skulle fly. De hade så stort ansvar för boskapen.
Man beslöt att de som stannar sköter djuren i flera gårdar.
- Så några tiotal stannade? - Nej, ungefär 5-7.
De var sjuka, gamla och några som utfordrade korna.
När soldaterna gav sig av antände de skolan.
En intressant detalj här: -
Vid ändan av stigen, landsvägen fanns inte än, -
hade man placerat en vakt, Matti Härkönen, en ung rekryt.
Han var en ung frivillig, 17-18 år.
Han skulle vakta stigen men inte skjuta. Patrullen rörde sig där.
Matti stod på sin post, såg rörelser men sköt inte.
Efteråt har man förstått att ryssarna redan rörde sig där.
Det speciella var att man glömde Matti där.
Juntusranta var evakuerat, soldaterna på andra sidan sjön.
Då kom någon på att Matti blev kvar!
Någon hämtade honom, och hann.
- Var det köldgrader? - Ja, 10 minusgrader.
Matti hade säkert en lång dag! Någon annan hade nog gett sig av.
Att stå på ett ställe är hårt jobb. Han höll ut på sin post.
Det kan hända att mannen där fördröjde ryssarna.
Kanske så att mor hann till Juntusranta och de hann evakueras.
Matti hämtades och patrullen som varit i eldstrid -
återvände till skolan som stod i brand och stötte åter på ryssar.
Om Matti ännu. Han syntes på långt håll?
- Ja, det var en rak vägsträcka.
Han såg väl åtminstone 100 m.
- Så han såg och han kunde ses? - Ja.
Nu har man satt upp ett minnesmärke där Matti stod.
Där står beskrivs mammas rutt med karta.
Det finns ett annat minnesmärke över de första skotten.
Det restes på 1950-talet, 1 km härifrån.
Jag vill ännu återvända till när gevärspiporna pekade på -
det här huset och man gav sig av.
Hur skedde anfallet från ryssarna enligt din mor?
Också fysiskt kring huset därborta?
Huset ligger 300 m bort.
Sikten var inte lika god då, därför klättrade hon upp.
Då såg hon hur ryssarna omringade huset som om det varit en militärbas.
Män sprang runt det med axlarna hopkurade.
En intressant detalj om omringandet: -
Ingen annanstans har man hört -
att man använt liggande granar på 5-10 m i anfallet.
Några män bakom var gran ryckte fram 10-20 m i gången -
och gömde sig i landskapet.
Grannen kom ihåg det för några år sedan.
En annan detalj jag blir påmind om -
är hur patrullen från skolan gick till gränsen varje dag.
Dagen innan hade de sett en påle på ryska sidan.
Jag har också hört om en proviantstuga lite längre bort.
Tydliga tecken på att ryssarna förberedde anfall.
De hade förberett rutten för ankomsten. Stolpen var ett märke.
Jag kan tänka mig att finländarna höll fast vid avtalen.
Ingen kom och tog emot dem.
Det som nu i EU. Finländarna följer avtalen för noga...
- Nå ja. Vi kom till saken! - Jo.
Ännu en detalj. När ryssarna belägrade...
alltså Sovjetunionen, Röda armén belägrade grannhuset -
var husfolket då ännu där? - Jo, de togs till fånga.
Det var min farfar och några kusiner.
Jag vet inte om de hade pigor och drängar, som ju fanns på gårdarna då.
Det kan jag inte säga.
Mina släktingar fick bo här hemma -
liksom i tredje huset här -
tills ryssarna retirerade från Suo- mussalmi i januari när de förlorat.
Då drog de sig tillbaka till Ryssland och tog grannarna med sig.
De förde ca 200 personer härifrån till fånglägret i Kintismäki.
Fast det blev fred 13 mars, kom de ut först i början av juni.
Man hade frågat alla om de ville till Finland.
Där har alla dödats. Inte är det lönt att åka dit.
Av Finland finns inget kvar. Man skrämde dem.
Vad jag vet stannade 3 av de 200 kvar.
Alla andra överlevande kom ut därifrån.
13 barn och äldre dog av undernäring på fånglägret.
Vad jag minns föddes någon också där.
Bland fångarna fanns gravida. Åtminstone ett barn föddes där.
Enligt grannarna var förhållandena på fånglägret urusla.
På vårvintern när snön smälte hade de plockat fjolårslingon -
på de första bara tuvorna.
Det hade uppmuntrat dem och var hälsosamt, kanske det räddade dem.
Ja-a.
Betydelsen av mammas bud -
upptäcktes på ledande håll först 1980-90.
Det kan ha varit avgörande. Ryssland tänkte dela Finland itu här.
Olika organisationer ordnade en medalj åt mamma.
Mamma tänkte inte bara på sig och barnen, utan särskilt på skolan.
Hon lämnade ju också barnen för att göra det.
I en vitrin där i rummet har jag -
medaljen från självständighetsfesten från olika organisationer.
Totalt fick hon ca 10 utmärkelser. Hon dog för 10 år sedan.
Lyckligtvis hann hon få dessa före sin död.
Hon hann se betydelsen av sitt arbete.
Ännu en detalj om Juntusranta: -
Som jag sa var pappa signalist i Tormua.
- Av en slump. Passar det ordet? - Använd bara, som humor.
Pappa stötte på mamma ute på byn! Han hade undrat hur de hade det.
Han mötte mor ute på byvägen.
Han var så gammal att han inte gavs vapentjänst -
utan ombads evakuera civila, främst till Muhos nära Uleåborg.
Dit hade folk härifrån åkt.
Far åkte senare till fronten därifrån.
Så började tiden som evakuerade för de civila.
Hur länge varade den för din familj?
Den varade 4 år, i Muhos.
Under en kort mellanfred kom de hit med specialtillstånd. Mycket kort.
- I praktiken 5 år. - De återvände hit.
Hur såg det ut här då? Den hade inte bränts ner?
Nej, den hade inte bränts ner. Till deras stora lättnad.
Under fortsättningskriget bodde tyskar här över 1 år.
I ett läger här nära vårt hus, 2000 man.
De var vid fronten i stället för finländare strax före freden.
De återvände snabbt eller en annan väg. Husen här brändes inte.
- Av brådska? - Kanske.
Truppen i Juntusranta brände hela byn -
utom två hus som de inte lyckades tända.
Troligtvis hade detta hus mött samma öde.
Så mor och far återvände. I vilket skick var huset då?
Inte hade man ju städat varje dag...
Förr fanns det en potatiskällare under golvet.
Den hade varit sophög och toalett. Inte så trevligt städjobb...
Röken hade gått inåt hela tiden.
Ganska mycket att skrubba, men bra att det räckte med det.
Det har gått 70 år sedan dessa händelser.
När jag hör denna överlevnads- berättelse tänker jag på -
de många detaljerna -
som går som en röd tråd -
genom helheten. Efteråt har jag tänkt -
att slumpen återkommer för ofta.
Eller handlade det om, som Eero själv sa -
att allt leddes från ovan?
Varje år ordnar man en vandring från gården Arola -
enligt Lempi Seppänens (1909-98) erfarenheter -
på vinterkrigets första dag 30.11.1939.
Översättning: Himlen TV7