- Detta är George Gilliam som arbetar med Malaki-papporna.
Får jag fråga hur gammal du är? - Jag är 30 år.
- Hur länge har du suttit på "Angola"? - I 11 år.
- Du kom alltså hit när du var 19 år. - Ja.
- Vad var du anklagad för? - Ej överlagt mord.
- Hur länge? - Livstid. Ingen villkorlig frigivning.
- Du kan inte komma ut? - Nej.
- Det skulle få många att vilja ge upp men du satsar på -
arbetet för att hjälpa fäder att återförenas med sina barn.
Men du har väl inga barn. - Nej.
- Varför involverar du dig då? - Jag gav mitt liv till Jesus -
i april 2001. Mellan åren 2001 och 2003 mognade jag till en man.
FRÅN FÖRTVIVLAN TILL VÄLSIGNELSE
Att ta emot liv på statsfängelset Angola
Louisiana statsfängelse - ofta kallat "Angola"
Hem för fler än 5 000 interner. Majoriteten med livstidsstraff.
- Dödssiffrorna här på Angola är höga då ingen åker hem.
95 % av alla som bor på Angola kommer att bli gamla och dö här -
till följd av Louisianas lagar som är de hårdaste i hela landet.
Oktober 2008 gästade producenten Ken Curtis Angolafängelset.
Hans mål var att intervjua för programmet: "Reflektioner över -
saligprisningarna för cancerdrabbade människor" det tredje i hans serie -
som skildrar hans egen resa med sin diagnos och dess prövningar.
Ken Curtis Kristen filmproducent
- Hettan är tryckande här nere i Louisiana.
Även en dag som denna då temperaturen ligger runt 25 grader -
tröttas man snabbt ut av luftfuktigheten och värmen.
De arbetar fram till klockan 15.30.
De släpps inte tillbaka in innan alla sekatörer är återlämnade -
eftersom de kan användas som man mot man-vapen.
Fängelsedirektör Burl Cain
- Nu måste jag stänga av alla dessa telefoner.
Räcker du mig den som ligger där borta?
- Jag har fått chansen att tala med Angolas fängelsedirektör Burl Cain -
och jag är här för att domare Bob Downing i flera år har berättat -
om det fantastiska som pågår här.
Direktör Cain, domaren övertalade oss att komma hit och göra något -
som verkar ganska löjligt. Folk undrar om man är galen.
Vi gör ett program för dödssjuka om Bibelns saligprisningar -
som handlar om välsignelse och glädje. Domare Bob här anser att -
det här finns de som förkroppsligar denna välsignelse och glädje.
Till min stora glädje och förvåning -
har jag fått se det hända här.
En av saligprisningarna är: "Saliga är de som skapar frid."
Jag vill påstå att det man finner hos många som lever här -
inte är undergivenhet vilket man förväntar sig - utan frid.
Det måste finnas en förklaring till detta.
- När blir du frisläppt?
- Ett livstidsstraff är på livstid i Louisiana.
- Hon hade ingen kontroll. "Jag tar inte mot några råd." Då dömdes jag för -
det jag nu sitter inne för - mordförsök i ett slagsmål med en familjemedlem -
vilket gav mig 40 år i fängelse.
- Först var det mord och jag dömdes till döden. Jag vann en överklagan -
som fastställdes och domen sänktes till livstid.
- Jag dömdes till livstids fängelse utan benådning för överlagt mord.
- Du sitter inne på livstid och kommer kanske aldrig ut. Har du frid?
- Ska jag vara helt ärlig så har jag frid.
- De finner friden i vetskapen om att Gud älskar dem -
i vetskapen om friheten de får i himlen.
- Detta är ju som en liten stad. - Som en ganska stor stad.
5 000 fångar på nära 8 000 hektar - till ytan lika stort som Manhattan.
- Hur sker då dessa kulturella förändringar på så kort tid som 10 år?
- Bibeln berättar om det i 2 Krön 7:14. Vänder man sig till Gud och söker -
Hans ansikte ska Han skaffa läkedom åt landet, vilket Han också gjorde.
Han helade landet för att de vände tillbaka till Gud.
Man kan göra det i alla sammanhang.
Men vi överger detta. Församlingen är Guds marinkår -
men många går till kyrkan på söndag utan att tänka på det. Dåliga krigare.
Det är i församlingen vi lär barnen moral. Vi är civiliserade och -
moraliska människor men i samhället överger vi detta för vi överger Gud.
Under de senaste åren har det gått till ytterligheter i vår grundlag.
Vi separerar allt från Gud. När man gör det stänger man av -
både sin och samhällets moral vilket leder till våld.
Det är väldigt enkelt. Vi började leva mer moraliskt -
på Angola och i och med det såg vi våldet försvinna. Det är enkelt.
- Jag bor utanför Philadelphia där det i genomsnitt sker ett mord om dagen.
Det förbryllar människor. Vad är det som pågår?
Vad pågår i vårt trasiga samhälle? Inga insatser verkar fungera.
Utgående från din erfarenhet från ett fängelse som brukade vara våldsamt -
men som idag är fridfullt, -
vad kan du ge för råd till våra ledare, politiker och församlingar -
om förvandling?
- Våra skolor blev fråntagna vår religion.
I fängelse får man be, men inte i skolan.
Man måste begå ett brott för att få lära sig om moral. Varför kan vi inte -
återgå till att lära oss detta i skolan? Man ska inte behöva begå ett brott!
På vår tid fanns det små skyltar i skolan med texten: "Älska din nästa"
"Var goda". Vi fick lära oss hur man ska behandla varandra.
Dagen dysfunktionella utbildning resulterar bara i smartare brottslingar.
Vi måste återgå till att lära våra barn om moral. Jag tycker -
att föräldrar ska lära sina barn detta när de är små - innan tonåren.
Vi vill att de ska respektera auktoritet. Vuxna har mer auktoritet -
än barn. De ska respektera andra och bruka ett anständigt språk.
Livet är fullt av regler. Lär man sig inte följa dem -
som barn följer man dem inte när man blir äldre.
Det är enkelt men vi gör det komplicerat.
Det är svårt att undervisa idag då man inte kan lära sig något utan disciplin.
Disciplin finns inte längre i skolan till följd av vår politiska korrekthet.
När våra fångar kommer lär jag dem att sitta still, vara tysta och lyssna.
De ska lyda mig. Säger jag att ditt hår är för långt så ska det klippas.
Sitter mössan snett som ett gängtecken ska du räta till den.
Är du inte på plats ikväll kommer jag att hämta hundarna och hitta dig.
Reglerna ska efterföljas. Jag gör det föräldrarna borde ha gjort.
Sviker du dina barn måste någon annan lära dem hur man beter sig.
Det är vad som händer här. Detta är en familj - ett hem.
Du bor här. Jag bestämmer när det är sängdags, när du ska äta -
och när det ska arbetas. Du ska göra vad jag har sagt. Jag blir din pappa.
Men jag är en god far som uppskattar dem och tar väl hand om dem.
Jag disciplinerar dem när de beter sig illa men lämnar dem hoppfulla.
Är du duktig berömmer jag dig och ger dig ett bra arbete med -
löfte om ett ännu bättre vid 3 månaders gott uppförande.
Precis som en förälder. De kan lära sig vad som fungerar och inte.
Det behöver inte en psykiater berätta för dig. Det är enkelt.
"Men mitt folk, som är uppkallat efter mitt namn ödmjukar sig och ber och -
söker mitt ansikte och omvänder sig från sina onda vägar, då vill jag höra -
det från himlen och förlåta deras synd och skaffa läkedom åt deras land."
- Tack vice fängelsedirektör Cathy Fontenot för att du tagit hand om oss.
- Ingen orsak. - Det känns som att temperaturen -
det moraliska klimatet stiger. Är det rätt uppfattning?
- Ja. Även omgivningen främjar ett gott uppförande -
och respekt bland alla som är här. Både mot personal och mot varandra.
När vi först kom hit fanns det en spänning i luften som inte längre finns.
Idag kommer vi utan förvarning att besöka olika delat av fängelset -
och de kommer vara redo för oss, ivriga och intresserade av vad du gör.
De kommer gladeligen dela med sig av hur deras liv har förändrats.
- När man besöker Angolafängelset är det trevligt att besöka gårdshuset -
för ett mål god mat som lagats till av stora Big Lou här.
Du är inte bara en bra kock utan även en fascinerande samtalspartner.
Hur länge har du varit på Angola? - I år blir det 29 år.
- 29 år? - Ja, jag har varit här i 29 år.
- Livstidsstraff? - Ja.
- Du har ju upplevt både det gamla Angola och förändringen till det nya.
Hur var det förut jämfört med idag?
- Försökte man vara någon som man inte var...
Man försökte se hård ut, hänga med vissa och göra det ena och det andra.
Men det såg man i genom. Var man svag blev man utnyttjad.
Det är lätt att veta om någon är svag eller stark.
Klarade man bara att vara sig själv så klarade man sig bra.
Vissa höll sig till dem som de visste var starka.
Så var det när jag kom hit men under årens lopp har det förändrats mycket.
När den gamla fängelsedirektören slutade kom det fler vakter -
och sedan kom direktör Cain och med honom en massa insatser -
och sysselsättning för alla som bor här på Angola.
- Statistiken över det minskade våldet -
sedan New Orleans baptisternas teologiska seminarium kom med -
imponerade mycket på mig.
Hur såg siffrorna ut från tiden före kapellet till i fjol?
- Från 700 till 800 incidenter av våld mellan interner där vapen brukades -
ner till några hundra. Det rör sig om 80 % mindre våld.
Då man fiskar kan man inte fånga alla men vi har fokuserat säkerheten -
och är idag mycket effektivare. Även i städer kommer det alltid -
att finnas en viss grad av kriminalitet precis som här på Angola.
Det som hände gjorde det möjligt för dem som ville bättra sig att ångra -
vad de gjort. De var inte bara fängelsekristna som ville bli förlåtna.
Även om de är "fängelsekristna" så är det mellan dem och Gud.
Många säger att de är oäkta - det är fängelset som talar.
"Döm inte, så blir ni inte dömda." Låt det vara mellan dem och Gud.
Jag bryr mig om hur de beter sig och våldet har minskat radikalt.
Jag har inte haft några rymningar på tre år vilket är väldigt bra.
Det är mycket säkrare här. Säkrare för all personal.
Vi brukade inte ha kvinnor som arbetade i sovsalarna här -
men för fem år sedan ansåg vi det vara säkert nog att anställa kvinnor.
Vi har en 20-årig tjej som vaktar i en sovsal tillsammans med 64 interner -
25 % våldtäktsmän och 75 % mördare.
En gång slocknade ljuset i två timmar och där satt hon med en ficklampa.
Inget inträffade. Lugnt och stilla. Inte en incident.
Kolsvart - 2 500 interner av den värsta sorten med -
lägsta strafftid på 93 år men ingenting hände.
3 700 med livstidsstraff. Ingenting.
Inga slag och inga skrik eller tjut.
Det var bara ljusen som hade slocknat. Det var utan motstycke.
Det tog mig två timmar att få igång generatorn.
Det var fantastiskt. Det är en kulturell förändring.
Det är Gud. Vi är varken smarta eller starka nog.
- Kvinnor fick inte ens arbeta här. - Verkligen?
- Det var först i mitten på 70-talet som kvinnor vandrade här som idag.
Jag kan gå överallt i fängelset utan eskort. Många avstår från att slåss.
Antalet attacker ligger i låga hundra- talen till skillnad från över tusen.
Det rör sig oftast om att någon har spottat.
Det behöver inte vara slagsmål men ibland kan det hända -
att ett gräl leder till att man knuffas. Statistiken visar en 70 % minskning.
Fängelsedirektören kom hit i februari 1995. Därefter ser vi en minskning -
från omkring 1000 till 800. Idag rör det sig kanske om 300 per år.
Han har suttit längst på posten i vår stats historia -
14 år här vid Louisianas statsfängelse.
- Om FBI eller en polisavdelning kunde få se en våldsminskning -
på samma nivå skulle de definitivt vara upprymda.
Kan du peka ut en ensam viktigaste faktor?
- Det handlar om att allt ska fungera tillsammans -
om insikten att människor är vår största tillgång.
De som är här är inte bortkastade utan de är fortfarande människor -
med behov som vi ska tillgodose enligt konstitutionen.
Vi gör ett bra arbete, vi knyter an till dem och får dem att vilja ge tillbaka.
- Fantastiskt! - Här är de trygga att göra så och -
de kan påverka samhället positivt.
De ska vara här och vara ångerfulla vilket de är.
Fängelset fungerar för att de ges möjligheten att ångra sig -
men också att göra bra saker utan att utgöra ett hot mot samhället.
- Hur länge har du varit här Miguel?
- I nästan 17 år. Men jag har suttit inne nästan 20 år.
- 20 år. För vadå? - För dråp.
- Kan du bli frisläppt? - Ja, 2014.
- Kan du berätta om förändringarna som du har sett under tiden här?
- I början var det mycket våldsamt. Vissa gick omkring som levande döda.
De existerade men de levde inte. De hade inget hopp.
Men det har skett många förändringar. Idag får man utbildning.
Ingen oroar sig över våld eller droger. Man försöker bättra sig helt enkelt.
- Var kommer detta hopp ifrån? - Troligen alla positiva insatser -
som finns här i fängelset. Särskilt bibelskolan.
- På tal om välsignelse och glädje, -
vilken är den största välsignelse du fått i ditt arbete som fängelsedirektör?
- Det är församlingen vi har byggt här. Att få höra en intern predika -
för de andra, att få se deras beteende och att få se dem berörda.
Denna kulturella förändring som vi har öppnat för dem att själva genomföra.
Jag har insett vikten av gudstjänsten i fängelset som -
inte skiljer sig från när en evangelist besöker en vanlig församling.
Det går inte att ha en församling med enbart besökande evangelister.
Men när vår bibelskola började utexaminera predikanter som kunde -
predika eget material till sin egen församling fick vi Angolakyrkan.
Sen kunde evangelister utifrån få göra sitt verkliga arbete -
i att styrka församlingen. Innan vi hade egna pastorer -
kom vi aldrig fram dit vi skulle. När vi väl kom dit och jag fick se -
hur ett fängelse borde fungera så önskar jag att fler gjorde det. Vi har -
arbetat för bibelskolor i Mississippi, Georgia och i South Carolina.
Det är en gratis skola och att inte utnyttja den är galenskap.
Det sparar in på skattemedel och det har förändrat vårt fängelse.
- Vad gott att se dig.
- Hur står det till med er?
Är allt väl? - Bara bra.
Bra jobb! Tack.
- Hur länge har du bott här, Sidney? - I nära 30 år.
- Du är både pastor och lärare i fängelset. Fascinerande.
Du fick också din utbildning här. Kan du berätta vad det här är?
- Detta är studenter som missionerar på andra institutioner.
- Andra fängelser?
- Ja, precis. De startar församlingar, undervisar och predikar evangelium.
- Men de är väl fortfarande interner? Bara på annan plats?
- Det stämmer. - Är du pastor för en församling här?
Har ni gudstjänster varje vecka? - Ja, på tisdagar och söndagar.
- Okej. Är detta en bibelklass? - Ja, det här är bibelskoleelever.
- Är detta ert teologiska seminarium? - Ja.
- Hur många studenter har ni? - Omkring 120.
- Wow! - Behöver de studera grekiska?
- Ja, både grekiska och hebreiska. - Det också!?
- De har lektion i grekiska just nu. - Jaha!
Har man samma krav på sig här som på andra högskolor?
Har man prov och läxor? - Ja, skolan är statligt godkänd.
Det är en gren av New Orleans Baptist Theological Seminary.
- God dag. Vad heter du? - Taladano.
- En av bibliotekarierna.
Som du ser har vi alla sorters biblar på alla språk.
Vi har alla versioner, bibelkommentarer.
- Kan studenterna låna med sig dem till sina celler?
- De som går på bibelskolan bor inte i cell utan på studenthem -
med 64 män per boende. - De får alltså ta med sig böckerna?
- De får låna med sig dem till studenthemmet eller läsesalen.
De studerar oftast på studenthemmet.
- Du måste se många män komma hit. Arga, modfällda utan hopp om livet.
Hur leder du dem till frid? Inre frid och fred mellan individer? Berätta.
- Jag upplever det varje dag. Jag är advokat och arbetar med dödsdömda.
- Menar du det? - Japp.
- Advokat, pastor och lärare. Okej!
- Jag är en mångsysslare. - Uppenbarligen.
- "Av den som fått mycket ska det krävas mycket."
Jag arbetar med dödsdömda och där måste jag hela tiden anpassa mig.
I en cell är någon arg, i nästa lessen och nästa person är modfälld.
Men man hittar inte alltid vad dessa män behöver i en lagbok.
De kan behöva uppmuntran eller ett stärkande ord.
Ibland behövs att någon lyssnar eller att någon bara finns där för dem.
De är dömda till döden så de har alltid humörsvängningar.
Det får man vara beredd på och ett av mina ansvar är att skapa frid.
Min frid har jag fått hos Jesus Kristus. Han är det enda råd jag kan dem.
Jag vet att inget kommer att vända min plog.
"Räkna det som ren glädje, mina bröder -
när ni råkar ut för olika slags prövningar."
När vår tro prövas lär vi oss att vi behöver någon större än oss själva.
Vi behövde en högre makt - Gud.
"Ni vet ju att när er tro prövas ger det uthållighet." Jak 1:2-3
- Min första dag på Angola visste jag inte riktigt vad jag skulle tro.
Jag fick besöka redaktionen för deras tidning: The Angolite -
en kvartalstidskrift som handlar om fängelselivet och penologifrågor mm.
Det var trevligt att prata med personalen men det som -
Lane Nelson sa överraskade mig.
Är det möjligt att finna glädje och välsignelse i denna kontext?
- Ja, det går. Denna marknad reflekterar det.
De skapar dessa saker vilket ger dem ett syfte och glädje.
De skapar något som de får sälja och pengarna går till mer material.
Det gör dem lyckliga men det blir inte samma glädje som om man vore fri.
Alla fångar vaknar upp med en längtan efter frihet och för att -
få bukt med denna längtan behöver de ha något att göra, ett syfte -
om det så handlar om att gå till verkstaden varje dag eller ett arbete.
Mitt arbete är viktigt för mig. Vårt hospice är betydelsefullt.
Det erbjuds många olika saker och det gör detta fängelse unikt.
Allt en fånge behöver göra här är att arbeta och följa reglerna.
De måste inte utbilda sig. De måste inte göra någonting.
Skulle de vilja så finns möjligheten där men det är upp till varje fånge.
När de inte arbetar kan de sitta på rummet och se på TV dygnet runt.
De kan gå på gudstjänst eller till lagbiblioteket och forska i sina fall.
Det är upp till var och en att välja. Möjligheterna finns här.
- Det här är Kyle Albert. Du arbetar alltså som fotograf för The Angolite.
- Ja. Jag är fotograf och religiös skribent.
- Du är en Guds tjänare, eller hur? - Ja, det stämmer.
- Det intressanta är att du också är intern här. Kan du förklara?
- Ja.
Som ung fastnade jag i droger och alkohol. Mycket droger och alkohol.
Det ledde inte bara till att mitt liv raserades utan också min familjs.
Under 12 år arresterades jag 96 gånger.
- Du menar att du arresterades vid 96 olika tillfällen?
- Förargelseväckande beteende, offentligt fylleri, misshandel -
men mitt första verkliga brott var olaga intrång, till följd av misshandel.
Jag dömdes till skyddstillsyn men blev åter dömd då jag sålde marijuana -
vilket också gav mig skyddstillsyn. Sen blev jag dömd för kokaininnehav -
vilket jag åkte in för. Det var ett litet fängelse.
- Ett länsfängelse? - Precis, snart kommer poängen.
Vi hoppar fram tills jag är 33 år då jag dömdes för det jag nu sitter inne för: -
Mordförsök i ett slagsmål med en familjemedlem -
vilket gav mig 40 år i fängelse.
Under de 8 månader jag satt fängslad i väntan på rättegång -
mötte jag Gud. Jag var förbannat less på att vara förbannad och less.
Jag klarade inte av det längre. Mitt under pågående rättegång -
började jag förstå vem Kristus är och innebörden av att vara född på nytt.
Jag lyfte min hand och sa att det här var onödigt och sedan erkände jag.
"Jag skulle vilja avsluta rättegången och är jag villig att ta mitt straff."
Genom Guds nåd fick jag 40 år.
Nu befinner jag mig i Louisiana stats- fängelse, en frälst man dömd till 40 år.
Men Gud hade planer för mig här på Angola.
New Orleans Baptist Theological Seminary -
som finns här på Angola var en av dem.
Gud ville att jag skulle studera där vilket jag gjorde under fyra år -
innan jag tog examen 2004. Där fanns också tidningen -
The Angolite som jag blev religiös skribent för.
Jag började arbeta där under sista året på bibelskolan.
- Det var alltså så din tjänst tog form. Hur många är det som har tagit -
examen från bibelskolan och likt dig tjänar i fängelse?
- Skolan startades 1995 och de har haft 5 examensklasser -
så jag uppskattar att vi nog är 300.
- Du måste verkligen nå riktigt botten.
"Saliga är de som är fattiga i anden, för dem tillhör himmelriket."
Vad betyder de orden för dig?
- Det betyder att man måste bli andligt uttömd.
Men att vara ödmjuk är inte att vara svag.
Ödmjukhet är kraft under kontroll.
- Mycket bra! - Men den första saligprisningen -
är att gå i andlig konkurs - att vara skild från Honom.
"Saliga är de som är fattiga i anden, för dem tillhör himmelriket."
- Jag klarar mig inte själv utan måste lita på att Herren bär mig varje dag.
"Saliga är de ödmjuka, för de ska ärva jorden."
- Här på Angola går det inte att missa -
det ni kan se bakom mig, högre än alla stängsel och vakttorn -
är kapellen med sina kyrktorn.
Var du än är på fängelsets 8000 hektar så har varje -
individuellt fängelseområde sitt eget kapell som grundpelare.
Det påminner fångarna om att man eftertraktar Guds närvaro -
och att andligt stöd finns att få för dem som vill ha det.
- Nästan var du än är på fängelset kan du se ett kyrktorn.
Ett av dem fick jag bygga om för vi byggde ett klocktorn.
Det visade sig vara högre än kyrktornet.
Då var vi tvungna att bygga ett högre kyrktorn, för det måste vara högst.
Klockan tillverkades 1910 vid ett gjuteri i Philadelphia, Pennsylvania.
Den fördes till en kyrka i Arkansas.
Den är en meter i diameter och väger över ett ton.
När de försökte hissa upp den i kyrkan föll den och dödade en man.
De ställde den i en lada och den fick aldrig ringa i en kyrka.
Vi hittade klockan hos en antikhandlare som berättade om den.
En intern gjorde en insamling och köpte den.
De älskar att klockan ringer i fängelse då den likt dem har dödat någon.
Den är mycket speciell. Den var nog menad att vara här.
Detta är vår kyrkklocka som hörs över hela farmen på söndagsmorgnar.
Det är väl ganska häftigt? Vår kyrklockas historia.
- Vad ska ha äran för förändringen på Angola?
- Gud. - Gud? Hur gick det till?
- Det kallas moralisk rehabilitering. - Hur illa var det när du kom hit?
- Det var riktigt illa och jag har varit här i 22 år.
- När började du skymta en förändring?
- För kanske en 11-12 år sedan började det förändras.
- Samtida med New Orleans Baptist Theological Seminarys intåg?
- Ungefär då. - Har du en examen?
- Nej det har jag inte. Jag har arbetat i församlingarna istället.
- Fantastisk!
- Arbetet med Malaki-papporna är en underbar sak jag upptäckt här.
Det sprider sig till fängelser över landet och här är dess grundare.
Keith, hur länge har du varit här? - Jag har suttit på Angola i 15 år.
- Hur lång tid har du kvar? - Jag avtjänar ett livstidsstraff.
- Du har ju ingen vanlig familjesituation men ändå är det -
viktigt för dig att återförena fäder med sina barn. Hur kommer det sig?
- Jag mötte min far här i fängelset och min son mötte mig här.
Som pappa är det min största längtan att återförenas med min son.
När jag hamnade i denna situation så lade Gud det på mitt hjärta -
att nå ut för att hjälpa min son. Han gav mig visionen om Malaki-papporna.
Genom den har jag kunna hjälpa andra pappor i samma situation -
i denna förbannelse av fäder och söner som följer varandra i fängelse.
Gud gav mig visionen och jag sprider den vidare.
- Det är förbluffande att du mötte din far i fängelset och din son dig.
Hur gammal var du när du mötte din far?
- Jag var omkring 5 år gammal första gången jag officiellt mötte honom -
och förstod att det var min pappa.
Min son var 6 eller 7 år då han fick veta vem som var hans far.
Han kände till mig men vi sågs inte innan han var 6 eller 7 år gammal.
- Hur relaterar välsignelse till arbetet?
- Att vara välsignad av Gud är en del av att vara kristen.
Välsignelsen i ett fadersperspektiv kommer i att Gud när oss som en far.
Den näringen måste vi ge vidare till våra barn.
För att kunna göra det måste vi vara välsignade.
Vi måste leva enligt Guds Ord och de löften Han har gett oss -
och söka ett meningsfullt liv i Honom och ge våra barn samma kärlek.
- Jag står utanför kapellet vid statsfängelset Angola.
Jag kom för att prata med George Gilliam -
som arbetar med Malaki-papporna.
Detta hör ihop med saligprisningarna i och med Psalm 1: -
"Salig är den som inte följer de gudlösas råd."
Stämmer det att alla i malakiarbetet måste lära sig hela Psalm 1 utantill?
- Ja, det stämmer. - Kan du förklara vad psalmen har -
med välsignelse och Malaki-papporna att göra och vad är en Malaki-pappa?
- Det är en far som har vänt sig till Gud för att söka Hans instruktioner -
om hur han kan uppfostra sina barn medan han är i fängelse.
Vi såg möjligheten att stärka männen och vi vände oss till Gud.
En Malaki-pappa är en som förtröstar på Gud inte bara för sin frälsning -
utan också i att förmana sina barn i Herren.
- Det låter som ett underbart men nästan omöjligt mål: Att uppfostra -
sina barn från fängelset. Hur hjälper ni inburade pappor med detta?
- Du säger att det verkar omöjligt.
Det tycker också de flesta män i fängelse att det gör.
Därför försöker inte heller så många.
Men vi har insett att - var det än är, om det så är i London, men särskilt i -
fängelse - att behovet av bön är stort. Barn behöver förbön och i fängelse -
finns det mycket tid för bön men också för att lära sig Guds Ord.
Vi utmanar dessa män att be för sina barn och att lära sig Guds Ord -
och sedan skriva till sina barn. Tänk på att hela Bibeln är ett brev!
"Jesus svarade dem: 'Jag säger er sanningen: -
Sonen kan inte göra något av sig själv, utan bara det han ser -
Fadern göra. Vad Fadern gör, det gör också Sonen.'"
- Relationen till våra barn är grundad i hur vi lever.
Deras liv kommer att bygga på hurdana exempel vi är.
Det behövs och det uppskattas av barnen -
att Gud ser till att vi är delaktiga.
- Vi har fått otaliga vittnesbörd.
Vi har nog haft ett tiotal män som gick med i arbetet -
utan att vid tillfället ha någon kontakt med sina barn.
Men när de gick med kom deras barn plötsligt tillbaka i deras liv.
Det vittnar om att när de tagit sin rättmätiga plats i livet -
så ger Gud dem en andra chans att vara en förälder till sina barn.
Rodeo på Angola
- Vad spelar rodeon för roll här?
- Den ger internerna möjligheten att bevisa för -
allmänheten att de har förändrat sina liv.
Vi låter allmänheten komma och se att stället är rent och moraliskt.
Vi visar att internerna är värdiga att vara bland allmänheten -
som inte ens inser att de befinner sig bland mördare.
De har ju förändrats och det är det som allmänheten ser.
Internerna visar sitt bästa uppförande då de är bland alla fria människor.
De vill visa att de har förändrat sina liv.
De andra inser att alla dessa mördare bara är vanliga människor.
De ser hur vi spenderar deras skattepengar och genererar intäkter -
och en intern som rider i rodeon kommer att få hejarop och applåder -
något som han troligtvis aldrig upplevt. Han får briljera och göra något bra.
De dömer inte honom för att han är mördare utan för hans skicklighet -
i att rida tjurar eller hästar eller vad det nu må vara. För ett ögonblick -
döms han som den han är idag och inte som han en gång var.
Fil 3:13 säger att vi inte kan förändra det förflutna -
och att vi ska sträcka oss mot framtiden. Detta är hans framtid.
Att han behövde ett offer för att komma hit gör mig väldigt lessen.
Det hände och det går inte att förändra. Men det gör framtiden.
- Höjer rodeon hela fängelsets moral? - Det och så stödjer den fängelset -
ekonomiskt. Både klubbar, organisationer och internerna -
som får tjäna lite pengar på sitt hantverk.
De vinner också pengar på att tävla i rodeon. Alla vinner på rodeon.
- Internerna tränar ju inte som professionella rodeoryttare.
Hur klarar de av att rida dessa bestar två gånger per år utan träning?
- De har västar på sig för att skydda sin torso.
Sen såg du väl att clownerna var mellan dem och tjuren så fort -
de ramlade av? Vi anlitar de bästa rodeoclownerna för deras säkerhet.
Vi vill inte att de skadar sig.
De får ta sina smällar men vanligtvis skadas man när man blir trampad på.
Igår var det en intern som sprang ut i mitten och tjuren fick tag på honom.
Vi använder Brahmatjurar för de är inte lika vildsinta som de mexikanska.
Som vid straffångarnas pokerbord sprang han rakt genom och vidare.
En mexikansk tjur hade vänt och försökt att döda dig så vi använder -
inte dem för vi vill inte att någon ska skadas. Säkerheten har hög prioritet.
Det viktiga är att internerna får en chans att visa sig för allmänheten.
När de kommer hit säger jag: "De är rädda för er. De tror att ni är demoner.
Men om ni är värdiga tar jag hit dem så att de får se er."
Det utmanade jag dem med när jag kom hit för tretton år sedan.
De svarade: "Tar du hit dem ska vi vara värdiga."
De är värdiga, men det kan man inte bli utan Gud. Han gör oss värdiga.
- Första gången jag besökte Angola träffade jag Joe Grecko.
Jag visades runt och kom till kistfabriken.
Joe och hans kollega gjorde ett fantastiskt jobb.
Det visade sig att Joe hade gjort Billy Grahams och hans frus likkistor.
- Jag tror att det var Billys son Franklin som var här och -
hade väckelsemöte. Direktör Cain visade honom runt och -
han fick se en kista som Hopper och Redwine hade gjort flera år tidigare.
Han tyckte om den och ville ha något till sin familj och -
direktör Cain hjälpte oss att uppfylla hans önskan.
- Vi står här bland ditt vackra hantverk.
Varför gör du kistor när du kan göra allt det här andra?
- Det är mitt arbete här i fängelset.
Det jag gör är för dem som har varit inlåsta väldigt länge -
de har ingen familj och de begravs på en liten kyrkogård här -
som kallas Point Lookout. Jag tror det började 1997.
Staten hade ett kontrakt med ett provisoriskt företag.
Under en begravning föll liket ut genom kistbotten.
Cain tyckte att ingen borde begravas under så ovärdiga omständigheter.
De bytte kista men när de fyllde igen graven föll locket in.
Direktör Cain var mycket förgrymmad och bad herr Redwine -
och Richard Ligett som har arbetat med kistor i flera år att göra en kista.
Den första gjorde de 1997 under Cain som gav dem med en verkstad.
De påbörjade arbetet med att göra kistor.
1999 satte vise fängelsedirektör Darrell Villnoa mig i arbete med -
att hjälpa Redwine och Ligett och jag har varit där sedan dess.
- Nu är jag på en annan del av hantverksmarknaden.
Här står hantverkarna bakom stängslet men vi kan prata med dem.
Det här är Casey. Jag ska köpa ett mobilhölster för mitt är trasigt.
Gör du själv dessa för hand Casey? - Ja, det gör jag.
- Är det detta du arbetar med här? - Nej, detta är min hobby.
Jag studerar vid New Orleans Baptist Theological Seminary.
Jag gör dessa på min fritid för att få in lite extra pengar.
- Anser du att ditt liv är glädjefyllt? - Ja. Jag är friare och gladare på -
insidan i vetskap om att jag kan vara en bättre far och make nu än när -
jag levde med mitt drogmissbruk som var det som gav mig en fällande dom .
- Du tog upp det här så jag måste fråga.
Hur kan du vara en bättre far och make när du är här?
- Jag kan vara en bättre förebild nu och lära dem vem Kristus är.
Det kunde jag inte innan. Jag kan förklara vad som är -
rätt och fel i livet. Det visar man genom hur man lever.
Även om jag sitter bakom galler så kan jag prata förnuftigt med -
mina barn med ett sinne som till skillnad från innan är gudligt.
Jag pratar ofta med min fru om det här.
Äktenskapet talar om "i gott och ont till dess döden skiljer oss åt."
Vi har pratat om ifall jag hade legat på sjukhus med en dödlig sjukdom.
Skulle min fru lämna mig om jag inte fungerade?
Nej, det är inte vad Gud tänkte med äktenskapet. Vi ska stå med varandra.
Äktenskapslöftena säger att vi ska stå med varandra vad som än händer.
Den 1 september firade vi vår 18-årsdag som gifta och vi är -
mer kära nu än vad vi någonsin var. Vi ser inte detta som en separation -
utan som en tid för att återförenas på ett i Hans ögon bättre sätt.
Till såna som har cancer brukar jag säga att alla ska vi en dag -
möta vår Skapare. Vi ska alla oavsett hälsa en dag vara -
med Honom som älskar oss högst. Det är vad vi måste fästa blicken på.
Medan vi är här måste vi ta hand om de relationer som vi har.
- Många av mina stunder på Angola har varit glädjefyllda.
Men denna är tung. Detta är avrättningskammaren.
Här tar allt slut och här blev jag påmind om det jag sa tidigare: -
För många av oss känns en cancerdiagnos som en dödsdom -
som om livet är över. I detta rum blir det en verklighet.
Rummet är mycket kalt och sterilt.
Bakom glaset här är stolarna för offrets familj.
De blir inbjudna till att bevittna denna vemodiga händelse.
I rummet bredvid är till för media.
Detta är ganska underligt och svårt att vänja sig vid. Här har vi något som -
känns nästan som en predikstol, med mikrofon och ljudsystem.
Här får den dödsdömde yttra sina sista ord till offrets familj och till media.
Här får jag kalla kårar -
då jag har haft blandade känslor angående cellgiftsbehandling.
Genom hålet i väggen matar läkaren in droppet.
Man sätter droppet i den fastspändes ven.
Det här skrev jag ner annars hade jag inte kommit ihåg det.
Först ger man Tiopental som är lugnande.
Sen kommer Pankuroniumbromid som är muskelavslappnande.
Till sist Kaliumklorid som stannar hjärtat.
Det är här som detta sker. Telefoner för amnesti i sista minuten.
Klockan hjälper till så att man kan följa de lagliga föreskrifterna.
Men på detta bord - stirrande upp i det kala taket -
har många män tagit sitt sista andetag.
- Lane vi går tillbaka till det vi pratade om när du sa att du satt -
dödsdömd i två och ett halvt år. Du sa: "Jag var aldrig uttråkad."
- Ja det stämmer. - Det finner jag svårt att tro.
- Ja, det är det. Jag säger det inte så ofta för man tror mig inte.
Orsaken till att jag inte var uttråkad...
Jag hade mottagit Kristus som min frälsare så jag kom dit -
med inställningen att jag ville lära mig mer om Jesus.
Jag studerade Bibeln, jag bad och skrev. Det var inte bara kristna saker.
Även om du sitter inne på livstid så behöver du ett syfte -
för att varje dag kunna stiga upp och att ha något att se fram emot.
Så i min lilla cell vaknade jag och såg fram emot att -
få skriva en artikel eller läsa delar av Bibeln.
Jag höll mig sysselsatt. Sanning är att jag aldrig var uttråkad.
Det betyder inte att jag inte var rädd ibland.
1987 satt jag där, året då 8 män avrättades på 11 veckor.
Det kändes som att jag varje dag fick skaka hand med någon som var på -
väg till avrättningskammaren. På den tiden användes den elektriska stolen.
Det var en skrämmande tid.
Bitterhet tar död på dig. Den påverkar inte mig eller han där borta utan dig.
Du måste göra dig av med din bitterhet och ilska.
Man måste hitta saker att göra och allt handlar om ett syfte.
Du måste hitta ett syfte här inne.
När du väl gjort det är du på god väg att förändras som människa.
- En fråga till. Vi tar hand om människor med cancer -
du jobbar på ett hospice. Vad säger man till dem gällande syfte?
De försöker inte begå självmord men de har en dödsdom.
Har du sett något hoppingivande i ditt vårdarbete?
- Det har förändrat min rädsla för döden. Jag är inte längre rädd.
Jag kan se att det finns sämre och bättre sätt att dö på.
- Har du sett såna patienter? - Vårdhemmet och vår koordinator -
arbetar hårt för att återförena familjer när en fånge är nära döden.
Det betyder allt för den fången. Jag har sett många dö leende.
Man kan se friden i deras ansikte då de tar sitt sista andetag.
Det sker ofta när relationen till bror eller syster, till barn eller moder -
har återupprättats och de har fått lösa problem och avluta saker.
Ofta håller sig döende män kvar i smärta och lidande -
bara för att de har saker som måste lösas.
Vill han prata med sin dotter letar vi reda på henne.
Efter att hon har besökt honom så dör han dagen därpå.
- Han håller sig vid liv med sina olösta saker.
- Vill de inte ofta tacka er för det ni gör för dem?
- Många av oss är volontärer på hospicet.
Det är en verklig ynnest. Jag har lärt mig mycket mer än vad jag har gett.
Särskilt sympati. Innan hade jag ingen aning om hur viktigt det är.
- Du släpps om 2,5 år om Gud så vill. - Ja, det stämmer.
- Herren välsigne dig. - Tack så mycket.
- För jag be om Guds välsignelse för arbetet här?
- Jättegärna.
Herre, i all sin enkelhet.
Jag tackar dig för att jag fått vara här. Det har varit en välsignad tid.
Tack för Bob Downing som manade oss till att komma hit.
Vi tackar dig för fängelsedirektör Cain och för hans vision från Dig.
Jag ber att Du ska beskydda arbetet som påbörjats här.
Fortsätt att välsigna det.
Låt dess frukt sprida sig genom missionärerna i andra fängelser.
Jag ber att du ska fortsätta uppmuntra deras hjärtan -
till att fortsätta med detta goda arbete i Jesu kärlek.
Du känner till att jag länge har anat Ditt härliga sinne för humor.
Du kommer ta väckelsen till USA genom fångar som sitter på knä.
Låt denna plats bli till nytta långt utanför dess väggar.
Tack Herre för glädjen i att vara här och tack för alla som arbetar här -
med detta uppdrag. I Jesu Namn. Amen
Sedan 2008 har Burl Cain fortsatt med det trosbaserade -
moraliska rehabiliteringsarbetet, inkluderat bibelskolan.
Dussintals har tagit examen och missionerar nu på andra fängelser.
Ken Curtis tog examen från denna värld i januari 2011 -
för att vara med Herren.
Hans dokumentärserie "Reflektioner för människor med cancer" -
fortsätter att inspirera och uppmuntra människor över hela jorden.
Översättning: Carl Ahl Himlen TV7