Olen täällä Tuusulanjärven rannalla -
mukavassa, sanoisinko kesäkappelissa, -
vaikka tämä onkin huvimaja.
Olen täällä yhdessä Kaaresojan perheen kanssa.
Kati on tässä kanssani ja myöhemmin tulevat myös Topi ja tytöt, -
Helmi ja Meri.
Meillä on yhteisenä teemana meidän keskustelussa -
psalmit ja esirukous.
Minun omassa lapsuudenkodissa Korialla, nykyisen Kouvolan alueella, -
oli tapana lukea Raamattua ja ennen muuta veisata virsiä.
Isä-Paavon lempivirsi oli 318, Jeesus, sä ainoa.
Äidillä oli psalmista 147 johdettu virsi, -
jossa on teemana, miten hyvä Jumala on.
Mummo enempi istui kiikkutuolissa ja lueskeli Raamattua, myös Psalmeja.
Minulle hän ei juurikaan niistä kertonut.
Kommunikointi tapahtui virsien, virsihetkien kautta.
Sinulla, Kati, on mummosta erinäisiä mukavia muistoja.
Niin. Muistan, tai ehkä eniten on jäänyt mieleen mummosta se, -
kun hän ruokki lintuja, hoiti ruusuja, tykkäsi olla paljon ulkona, -
mutta tosi vahvana on jäänyt myös se, että mummo istui kiikkutuolissa, -
luki Raamattua ja nimenomaan Psalmeja.
Varsinkin psalmi 23 oli hänelle sellainen, -
että mummo aina siteerasi sitä välillä.
Minun rippiraamattuun, jonka hän antoi minulle lahjaksi, -
on kirjoitettu alku psalmista 23.
Minun näkökulmasta taas -
tästä psalmista on virsi.
Se on 'Kaitse, Jeesus, paimen hyvä'.
Jotenkin tämä tapa, -
jolla minä tutustuin Jumalan Sanaan juuri virsien kautta, -
antoi minulle ajatuksen, että Jumalan kanssa voi puhua.
Hänelle voi puhua ja Hän vastaa.
Myöhemmin on selvinnyt, ettei ainoastaan se ole tärkeää, -
että esitän Jumalalle asiani vaan ehkä vieläkin tärkeämpää on se, -
että Hän kuulee minun ääneni, persoonallisen ääneni.
Hän tuntee sen, kuten mekin puheli- messa tunnemme ihmiset äänestä.
Tämä on ollut minulle suuri ilonaihe.
Psalmit on asettunut tähän jotenkin sanoitukseksi.
Kati, siitä, että Jumala myös vastaa, -
ja erityisesti silloin, kun on todellinen hätä, -
on esimerkkinä kokemuksesi mummon saattohoidossa.
Siihenkin liittyy tämä psalmi 23.
Silloin, kun mummo joutui sairaalaan ja viimeisiä päiviä siellä oli, -
ja siitä kuulimme, -
se tuntui aika surkealle, kun hän joutui vielä eristyksiin.
Emme pääsisi käymään siellä ja hän joutuisi yksin lähtemään.
Minä otin mummon lempipsalmin, 23, ja aloin sitä lukemaan.
Siinä kävi niin, että Jumala alkoi antamaan siihen säveltä.
Minä äkkiä lauloin sen kännykkään, josta Topi laittoi sen nuoteille -
ja sitten me laulettiin se CD:lle.
Sinä kävit hakemassa sen meiltä ja viet mummon luokse, -
jossa hoitajat laittoivat sen pyörimään.
Se oli tosi merkityksellistä ja koskettavaa, -
kun saatoimme sillä tavalla olla mukana saattohoidossa.
Sehän on psalmi 'Herra on minun paimeneni, ei minulta mitään puutu'.
Saimme olla saattelemassa mummon lempisananpaikalla -
häntä taivaan kotiin.
Jeesus, joka on Jumalan Sana ja Paimen tässä...
Ajattelen, että kun hän sai kuulla sitä psalmia, -
niin Jeesus otti häntä jo kädestä ja veti häntä sinne taivaaseen.
Se on vaan upeata, että sai Sanan kanssa lähteä, kun kuunteli sitä.
Niin. Se kiikkutuolissa luettu Sana oli Jumalan Sana -
ja Pyhä Henki sitä kautta oli häntä saattamassa, -
kun hän astui täältä Taivaaseen, ikuiseen ihanuuteen, kotiin.
Tämähän on ollut niin koskettava asia, -
millä tavalla meidän Herramme työllisti sinut ja Topin -
tekemään saattohoidon Paimen psalmin muodossa.
Minullakin oli siinä se tärkeä tehtävä, että sen kiikutin.
Taisin ostaakin varta vasten pienen CD-soittimen -
ja vein sen osastonhoitajalle.
Se vietiin soimaan sinne mummon eristyshuoneeseen -
steriilipussista käsin.
Itsekin sain jotakin jännää lahjaa, -
erikoista johdatusta kokea, -
kun isä kuoli jo vähän aikaisemmin.
Minä sain taas vinkinkin siitä, kun katsoin elokuvaa Isä, Dad, -
jossa aikuinen poika meni halaamaan kuolevaa isäänsä sairaalaan.
Otin siitä kopin ja kävin halaamassa isää ja hän halasi minua.
Parkinsonin tauti käsillään vielä kaiken lisäksi silitti minua -
ja sanoi "Taivaassa tavataan".
Kati, teillä oli noin kymmenen vuotta sitten -
erityisen vaikea aika teidän perheessä monestakin syystä.
Minäkin isoisänä -
sain olla kädet kyynärpäitä myöten ristissä tämän tästäkin.
Mutta on kuitenkin jäänyt positiivinen asia siltä ajalta mieleen -
ja se on se, että te saitte uskonvahvistusta -
joka iltaisesta pikku seremoniasta.
Te nostitte Herralle kunniaksi ja kiitokseksi, -
ja oman uskonne vahvistukseksi vichymehumaljoja.
Näin pääsitte katsomaan siihen lopputulokseen, -
jonka uskoitte olevan hyvä.
Joo. Se oli oikeastaan sellainen sattumaltakin syntynyt juttu.
Me vaan päätettiin, kun tuntui, että kokoajan tulee huonoja uutisia.
Me ripustauduttiin Jumalan hyvyyteen, Jumalan lupauksiin, -
todella siihen, että Hän on hyvä kaikissa olosuhteissa.
Me halutaan Häntä ylistää ja kiitää siitä, että kaikesta selvitään.
Me iltaisin aina mietittiin, että mitä hyvää päivässä on ollut, -
mistä kiittää. "Kiitos, että ollaan kaikki terveitä."
"Kiitos, että oli niin makoisat kahvit." Kaikesta kohotimme maljan.
Ette varmaan osanneet ajatella, enkä minäkään osannut ajatella, -
että tämä mummon rakastama -
virsi Jumalan hyvyydestä,-
joka ohjautuu psalmiin 147, -
oli teidän sovellutus, kuten nykyään tekniikassa puhutaan, -
sovellutus psalmista. Jaksoitte uskoa Jumalan hyvyyteen.
Se oli oikeastaan mummon perintö.
Joo. En ole ikinä ajatellut sitä tuolla tavalla.
Kyllä me koettiin, kun me aina viimeiseksi katsoimme Jeesukseen, -
että se vahvisti ja rohkaisi meitä näissä tilanteissa.
Se kesti pitkään. Oli monta vaikeaa vaihetta, jotka liittyivät myös Helmiin.
Psalmi 34 oli sellainen, että koin Jumalan antaneet sen meille, -
kun Helmi sairastui vakavasti ja alkoi jatkuvat sairaalajaksot.
Jumala antoi sen meille Sanan miekaksi ja sotalauluksi.
Se oli ylistyslaulu, ja on ylistyslaulu, mutta myös sotalaulu.
Kun Helmi oli 7-kuukautinen, -
oli se koko meidän perhettä ja sukuakin ravistellut hetki.
Helmi sai pienenä vauvana sikainfluenssarokotteen, -
siis 7-kuukautisena -
ja puolessa tunnissa hänen kuntonsa romahti täysin.
Hän ei pystynyt syömään vaan oksenteli kaiken ulos.
Ei pysynyt enää istumassa.
Immuniteetti romahti täysin ja kuumetta oli 41,7 astetta.
Sairaalaanhan siinä päädyttiin ja tulehdusarvotkin oli ihan mahdottomia.
Hänelle syötettiin antibiootteja solkenaan.
Se oli helmikuuta, kun oli talvipakkanen.
Vieläkin muistan, kun pitelin sitä kuumaa käärylettä, -
eli rakasta tytärtäni sylissä.
Sairaalassa lääkärit tai hoitajat laittoivat kaikki ikkunat auki, -
jos pakkasilma laskisi kuumetta.
Jos olisi vielä noussut, olisi aivot alkanut tuhoutumaan.
Siinä hetkessä minä taistelin tietysti pelkoa vastaan, -
että menetänkö lapseni, mutta myös koin sen, -
mitä sarjakuvissa näkee usein, että pirulaiset istuu olkapäillä.
Minulla oli samanlainen olo.
"Olet antanut rokottaa lapsesi. Olet tappanut lapsesi. Tapa itsesikin."
Ne oli todella rajuja syytöksiä ja se epätoivon suoltaminen.
Siinä oli kuitenkin se tilanne, -
että Jumala saattoi puuttua asiaan.
Niin Hän tekikin, kuten tiedämme.
Me olimme viikkoa ennen tätä tilanne saaneet psalmin 34.
Ylistimme sitä kotona ja Jumala oli antanut siihen sävelen.
Tuossa hetkessä, siellä sairaalassa, Pyhä Henki muistutti -
"Psalmi 34. Laula sitä."
Aloin hiljaa sitä hyräilemään.
En muista hyräilinkö sitä mielessäni vai ääneen.
Varsinkin viimeinen säkeistö tai viimeiset jakeet -
"Herran enkeli seisoo vartiossa, -
hän suojaa ja pelastaa Herran palvelijat.
Katsokaa, nähkää omin silmin. Muistakaa hyvyyttä.
Onnellinen se, joka turvaa Herraan."
Koin siinä hetkessä ihan konkreettisesti sen, -
miten pelko, paniikki ja ahdistus väistyivät.
Jumalan yliluonnollinen rauha laskeutui siihen tilanteeseen.
Tästä selvitään.
Koin ennen kaikkea Jumalan hyvyyden, Isän, taivaan Isän, -
jolla on kaikki hallussa kaikissa tilanteissa.
En vielä silloin tiennyt, mitä se selviäminen on.
Paraneeko Helmi vai -
onko se sitä, että saan ojentaa hänet Jumalan, täydellisen Isän käsiin.
Sen tein siinä joka tapauksessa.
Siinä tilanteessa tajusin, että Sanan miekka on todellinen.
Se ei ole mikään vertaus tai mielikuva.
Minä jotenkin sieluni silmin näin sen ja tajusin siinä hetkessä, -
että Sanan miekka kävi ja tyypeiltä olkapäilläni päät putoili.
Kaikki niiden suoltamat valheet väistyivät.
Eihän tämä voi olla mitään muuta kuin Jumalan voimaa ja Sanan voimaa, -
mitä sain siinä tilanteessa, vaikka vielä ei mitään näkynyt.
Olosuhteet eivät muuttuneet mutta sain täydellisen rauhan.
Helmi selvisi. Vielä sen jälkeen oli taistelua 1,5 vuotta.
Vuoristorataa ylös ja alas mutta nyt meillä on täysin terve tyttö.
Meidän ei tarvitsekaan tietää, mitä tapahtuu.
Me saadaan turvautua Jeesukseen, joka itse on Sana.
Minulla on tämän jälkeen ollut halu todella ahmia Sanaa.
On ollut myös sellainen olo, että hulluja ne ihmiset, -
jotka jättää tällaisen yliluonnollisen miekan, Jeesuksen Sanan, -
Jeesuksen voiman käyttämättä eikä lue Sanaa.
Jättää miekat tuppeen taisteluissa.
Haluan jokaista rohkaista, että avaa Sana.
Ei meidän tarvitse ymmärtää edes kaikkea.
Vaikka nukuttaisi, se on kuin leipää. Siinä syödään ja se menee kehoosi, -
henkeesi, mieleesi ja tunteisiin, ja se tekee siellä tehtävänsä.
Tulet sen huomaamaan.
Tämä on minusta sellainen aarre, jota ei oikein tunneta Suomessa.
Mikä ihmeellinen voima on Psalmeissa Jumalan Sanana.
Ne eivät ole pelkää runoutta, -
erittäin hyvää kansainvälistä runoutta monelta vuosisadalta.
Tärkeintä on se, että Herran Jeesuksen salattu läsnäolo -
on niiden runorivien välissä.
Tästä syystä Psalmien kautta voi tulla aivan ihmeellisiä rukousvastauksia.
Tekin saitte myöhemmin iloita, että Helmi parantui.
Omalla kohdallani tärkeä puoli Psalmeissa ja niiden ihmeissä -
on ollut se, että mummo antoi minulle rippiraamattuun yhden Psalmin jakeen.
Hän ei yleensä minulle paljon Psalmeista puhunut -
mutta tämän hän oli kirjoittanut. Se on Psalmi 119:115 -
"Sinun sanasi on minun jalkaini lamppu -
ja valkeus minun tielläni."
Tästä me jatketaan koko perheen kanssa.
Miten Psalmit ja koko Jumalan Sana, ja myöskin virret, -
voivat olla valkeutena meidän milloin minkäkin laisilla teillä.
Lähdetään uuteen seikkailuun, uusiin näköaloihin ihan kohta.
Hei Meri. Sinä olet 15-vuotias -
ja sisko, Helmi, voisi ollakin, olet 12-vuotias vielä vähän aikaa.
Vieressäni on viisikymppinen vävy, Topi. - Vähän reilu.
Teillä on perheenä ollut sellainen tapa, -
että rukoilette koko Suomen puolesta.
Olette kokeneet, että se on ollut Jumalalta tullut kehotus.
Mistä se käytännössä tuli ihan konkreettisesti?
Se oli pari päivää sen jälkeen, kun Suomi oli sulkeutunut -
ja voi sanoa, että pelko oli vallannut Suomen.
Aamuyöstä Pyhä Henki herätti minut -
ja koin, että Hän alkoi puhua minun sydämelle sellaista, -
että meidän pitäisi perheenä tehdä Psalmista 91 -
esirukousvideo Suomen ylle.
Julistaa turvaa ja Jeesuksen voimaa.
Ajattelin tietysti aluksi, että "Mitä, mitä? Video?
Eihän me olla ikinä tehty yhtään videota."
Koin, että Pyhä Henki puhui siitä, että korona on niin fyysinen asia.
Se kramppaa ihmisen. Pelko on fyysinen tila, sairaus on fyysinen.
Te olette kehollisia esirukoilijoita. Tanssi ja videokin on fyysinen julistus.
Nyt Jumalan Sanaa ihmisten ylle miekkana, -
että pelko väistyy ja ihmiset saa kokea rauhaa ja suojaa.
Niinpä sitten, aikani käytyäni tätä keskustelua, että "mutta, mutta", -
ilo nousi minun sydämeen siitä, ja rauha, että me tehdään tämä.
Tekin lähditte siihen mukaan ilomielin.
Tosiaan sitten rukoilimme tätä Suomen ylle -
ja se video lähti kiertämään.
Olemme saaneet siitä paljon sellaista palautetta, -
että jotkut kuuntelivat sitä perheenä iltaisin ennen nukkumaan menoa -
ja kokivat, että saivat rauhan nukahtaa.
Se pelko oli niin kova silloin.
Me oltiin vain niitä esirukoilijoita siinä.
Totta kai se rohkaisee, kun lähtee ihan uusille vesille, täysin amatöörinä.
Minä itse koen, -
että se oli Jumalan rukous Suomen puolesta.
Pyhä Henki, Jeesus rukoilee meidän puolesta kokoajan.
Jumala Sanassaan halusi vuodattaa rukousturvan Suomen ylle -
kaiken kaaoksen ja pelon keskelle.
Tytöt, mitä teille on jäänyt mieleen sen Psalmin 91 tekemisestä?
Minulle jäi ainakin mieleen se, kun oli etäkoulua ja -
kaikkia oli omissa kodeissaan ja tehtiin hirveästi läksyjä, -
niin oli kiva pitää erilainen päivä, vapaapäivä, ja vain rukoilla.
Mieleeni jäi myös se, että satoi rakeita ja paistoi aurinko myös sen jälkeen.
Säävaihtelu oli hauska.
Se oli kiinnostava sauma tehdä se. Entä Helmi?
Minulla jäi mieleen ainakin se, -
että me oltiin juuri saatu isot silkkiliput.
Niillä me Tuusulan kirkon pihalla kylmässä ja tuulessa tanssittiin.
Minä ihan sotkeennuin siihen ja liput oli sotkeentuneena.
Sehän oli ihan elämys.
Mitenkäs Topi sinä?
Sinä olet ihan erialan miehiä kuin minä.
Olet diplomi-insinööri ja väitellyt tekniikan tohtoriksi.
Siihen lipun heilutukseen, mistä tytöt puhuivat, -
ei mitään näistä tutkinnoista tarvita. Tai ehkä sinun tapauksessa tarvitaan.
Mitä sinun mielessä on liikkunut, -
kun olet Suomen puolesta lähtenyt heiluttamaan lippua ja tanssimaan?
En alun perin ajatellut lähteväni Suomen puolesta liputtamaan -
tai tanssimaan mutta jotenkin ajattelin, -
että se on aika lastenkaltaisten hommaa.
Tämä on mielenkiintoista tietää. Erittäin positiivista.
Kyllä siinä vähän tekniikkaakin tarvitaan. - Ja taitoa, harjoittelua.
Muistan, kun ensimmäisen kerran tanssittiin julkisesti perheenä.
Se oli tosi jännittävää.
Meillä oli voimistelunauhat, joilla vedimme seurakunnassa.
Menin sen jälkeen innostuneesti kahvipöytään -
yhden kaverin, tuttavamiehen luo ja -
kysäisin "No, näitkö meidät?"
Hän sanoi "Joo. Tuusulan naisvoimistelijat iski jäälleen".
On siinä ollut sellaista kuuliaisuutta.
En osaa sanoa, miksi alun perin lähdin tanssimaan Katin, vaimoni kanssa.
Jotenkin koin niin, vaikka olin ainoita miehiä ensimmäisissä tilaisuuksissa.
Kun Kati koki, että lähdemme tekemään tätä 91:stä, -
niin totta kai olin mukana.
Siitä avautui sinulle ihan henkilökohtainen ilo.
Joo. Kyllä se näin on.
Onpa mukava kuulla ja olen nähnytkin, että sitä iloa on ollut.
Fyysisessä tanssissa on jotain salaisuutta, -
mitä ei pysty päällä ymmärtämään.
Kun lähtee koko keholla, niin jotain tapahtuu itsessä -
ja uskon, että sitä kautta Jumala toimii.
Se on sanatonta rukousta.
On ollut suuri siunaus meidän perheelle, että yhdessä on tanssittu.
Muistan niitä tilanteita, kun on ollut kaikenlaista -
ja me ollaan yhdessä tanssittu kotona, rukoiltu.
Siinä vaan aukeaa asioita.
Se, että olemme yhdessä tehneet, on yhtenäistänyt meidän perhettä paljon.
Yhteinen rukous on aina siunaus, perheen yhteinen rukous.
Varmaan myös yhteiseen rytmiin harjaannuttanut teitä, -
että huomioitte toinen toisianne.
Se on kuuntelemista, katsomista ja huomioimista.
Siinä on insinöörille, kammiotutkijalle oppimista.
Jazzmuusikot varmaan arvostaa juuri tätä. - Jazzmuusikot arvostaa kyllä.
Sinäkin olet klarinetin soittaja.
Ikinä en ole koskenut klarinettiin. - Oliko se käyrempi torvi?
Huilu.
Se on ihan suoraputki.
Semmoinen tulee mieleen, että Katin kanssa tanssittiin joku päivä.
Siitä on seitsemän vuotta aikaa.
Se, mitä siinä tapahtui, oli se, että minä vapauduin masennuksesta, -
josta olin kärsinyt 20 vuotta. - Aika kova juttu.
Se oli tosi kova juttu.
Olin yrittänyt jättää masennuslääkkeitäkin pois -
siinä onnistumatta mutta sen jälkeen en tarvinnut niitä.
So simple (suom. niin yksinkertaista). - Herralle on kaikki mahdollista.
Mitä tapahtui kehollisessa rukouksessa vaimoni kanssa?
Oikeastaan koin, että aloin elää.
Yksi puoli minusta alkoi elää. - Hienoa.
Kyllä. Se, että teemme perheenä, siinä on mies ja nainen ja lapset, -
aviopuoliso, -puolisot, -
siinä on hengellinen voima.
Varmasti onkin ja ainutlaatuinen voima.
Siksi masennuskin jouti jäädä. - Kyllä.
Teillä, tytöt, on ollut ihan oma rukoustapa.
Te olette rukoilleet piirtämällä ja maalamalla.
Mitenkä se mahtaa toteutua?
Yleensä rukoilen tai ylistän ja siinä tulee joku kuva tai ajatus mieleen, -
ja sitten piirrän tai maalaan sen kuvan.
Tai Raamattua lukiessa joku jae puhuttelee -
ja siitä jakeesta tulee mieleen jakeeseen liittyvä kuva, -
jonka maalaan. Joskus maalaan kuvan ja -
myöhemmin tulee siihen liittyvä Raamatun jae mieleen, -
jonka liitän jälkikäteen siihen kuvaan.
Minä yleensä olen silmät kiinni, istun tai makaan ja rukoilen niin.
Sitten.... Mitäs sitten?
Rukoilen niin, että joko makaan tai istun silmät kiinni.
Rukouksessa saattaa tulla mieleen joku kuva, jonka piirrän tai maalaan.
Siinä saattaa tulla joku ihan pieni juttu, jota alan piirtämään -
ja se kehkeytyy siitä vähitellen, kun teen sitä.
Lopulta siitä tulee kuva ja -
välillä minulle tulee siihen myöhemmin joku Raamatunpaikka.
Piirtäminen ja maalaaminen on vähän niin kuin kuuntelevaa rukousta.
Me ollaan seurakunnassakin tehty niin, -
että ollaan oltu kuuntelevassa rukouksessa ja pyydetty jotain kuvaa.
Sitten me ollaan piirretty se kuva ja rukoiltu, kenelle ihmiselle se olisi.
Me ollaan saatu viedä se sille ihmiselle -
ja siten siunata ja rukoilla hänen puolesta.
Ne piirustukset ovat toimineen esirukouksina.
Se on ollut ihanaa, kuinka se on koskettanut ihmisiä, -
kun on saanut niin rukoilla heidän puolestaan.
Tässä on taulu, jonka sinä Meri olet minulle lahjaksi maalannut.
Minulla on myös tyynyliina, jossa on aivan upea Sana -
"Taivas ja maa katoavat mutta -
Jumalan Sanasta ei katoa yksikään piirto".
Olet minua ilahduttanut tämmöisillä Raamatun Sana aiheisilla -
luovilla töillä ja myöskin karamelleilla.
Molemmat tytöt ovat antaneet Marianne karkkeja, -
joihin on kääritty Sanankohta mukaan.
Teillä on itsellännekin mukana joitakin tauluja.
Ehkä haluatte niitä vähän esitellä.
Minulla on tällainen taulu, jonka vähän aikaa sitten maalasin.
Tämä kuva tuli mieleeni, kun luin Raamatusta Psalmia 33.
Siinä puhutaan siitä, että Jumala on luonut kaikki tähdet ja kaiken.
Minulle tuli sellainen olo, että halusin maalata tähtitaivasta.
Sitten minulle tuli toinen Raamatunkohta mieleen, Psalmi 108, -
missä puhutaan siitä, että ihminen ja ihmislapsi on tosi pieni -
mutta kuitenkin Jumala pitää huolen. Minulle tuli siihen tämä kuva mieleen.
Kun etsin myöhemmin Psalmista 8 sen kohdan, -
niin huomasin, että edellisessä jakeessa puhuttiin tähtitaivaasta.
Se on myös aika hauska juttu. Voin lukea sen kohdan.
"Kun minä katselen taivasta, sinun kättesi työtä, -
kuuta ja tähtiä, jotka olet asettanut paikoilleen -
-- mikä on ihminen! Kuitenkin sinä häntä muistat.
Mikä on ihmislapsi! Kuitenkin pidät hänestä huolen."
Psalmi 8:4-5
Sitten minulla vähän pienempi taulu, jossa on Raamatunpaikka, -
joka on Psalmista 100, jae 1.
"Iloitse, maa! Kohottakaa riemuhuuto Herralle!"
Välillä teen juuri näin, että kirjoitan Raamatunpaikan -
ja samalla mietin sitä, ja teen siihen jonkun ihanan taustan.
Tämän taulun maalasin koronan alkuaikana, kun kaikki oli sulkeutunut -
ja oli tosi paljon pelkoa ja pimeyttä.
Tämä puhuu siitä, kuinka Jumalan valo voittaa, Valo voittaa kaiken pimeyden.
Jumala on suurempi kaikkea pelkoa.
Siihen liittyy Raamatun paikka: -
"pimeys hälvenee ja tosi valo loistaa jo." 1. Joh. 2:8
Minä maalasin tämän taulun rukouspäivässä.
Kun aloin maalaamaan, minulle tuli ensin mieleen vain synkkä taivas -
ja aurinko, joka tulee läpi. Tavallaan voittaa synkkyyden.
Kuuntelin lisää, antaisiko Jumala lisää tähän tauluun, -
ja sitten minulle tuli mieleen pieni kasvin alku, taimi, -
joka tulee vähän kuolleesta maaperästä ylös.
Aurinko voimistaa sitä säteillään -
ja se kasvi levittää tuota vihreää kuolleeseen maaperään.
Rukoilin tähän Raamatunpaikkaa. Aluksi ei tullut mitään -
mutta myöhemmin tuli Raamatunpaikka, Psalmi 80:16.
"taimi, jonka oikealla kädelläsi olet istuttanut itseäsi varten, -
lapsi, jolle sinä olet antanut voiman."
Tässä aurinko antaa voimaa tälle kasville -
tuoda elämää kuolleeseen maaperään.
Tässä on toinen tauluistani.
Tässä minulle tuli ensimmäisenä mieleen kaksi asiaa, -
kirkkaus ja synkkyys.
Lintu pääsee tässä synkästä vuoristosta valoon.
Sitten minulle tuli mieleen Raamatunpaikka -
"Vapauteen Kristus meidät vapautti."
Se on Kirje galatalaisille, joku ja joku. En muista, mikä se paikka on.
Jumala voi meidätkin vapauttaa synkkyydestä omaan valoonsa.
Kuten tämä lintu tässä pääsee lentämään valoon.
Maalasin tämän taulun riparilla.
Siellä kuvispajassa jokainen maalasi Psalmista 23 yhden jakeen -
tai siihen yhteen jakeeseen liittyvän taulun.
Minulla tämä on jakeesta 4. Se menee jotenkin näin: -
"Vaikka minä kulkisin pimeässä laaksossa, en pelkäisi mitään pahaa, -
sillä sinä olet minun kanssani.
Sinä suojelet minua kädelläsi, johdatat paimensauvallasi."
Kerron vielä jutun tähän liittyen.
Meillä oli kerran kylässä ei-uskova perhe.
Tämä sai jotenkin puhutella heitä. Kun äiti näki tämän taulun, -
hän pyysi koko muun oman perheensä katsomaan tätä.
Me koettiin, että tämä sai siunata ja puhutella heitä -
ja toimia sillä tavalla esirukouksena, siunata.
Se oli aika ihana asia.
No niin. Tässä katsojatkin näkevät, mitä olette saaneet aikaan.
Aika mainioita. Taitaa olla hymy naamoilla molemmilla, -
kun nuoret taiteilijat ovat saaneet tehdä vapaasti omia juttuja -
rukouksen hengessä. Hienoa.
Minun mielestä tämä on, tytöt, Kati ja Topi, -
hirveän suuri siunaus teidän perheelle, -
että olette löytäneet tällaisen rukoilevan luovuuden, -
teidän perheen keskeiseksi punaiseksi langaksi.
Itse iloitsen myös siitä, että minun lapsuudenkodissa oli virsikulttuuria, -
sitä aika paljonkin viljeltiin, -
niin koen, että tässä on siirtymässä jotain uuteen sukupolveen.
Hienoa. Iloitsen.
Kiitos hurjan mukavasta yhteisestä hetkestä täällä Tuusulan huvimajassa.
Lopuksi vielä asetumme nauttimaan Psalmin 23 -
valtavan hienoista ajatuksista.
Olkoon tämä, myös teille katsojat, siunaus, jota tarvitsette.
Herra on minun paimeneni, -
ei minulta mitään puutu.
Hän vie minut vihreille niityille, -
hän johtaa minut vetten ääreen, -
siellä saan levätä.
Hän virvoittaa minun sieluni, -
hän ohjaa minua oikeaa tietä -
nimensä kunnian tähden.
Vaikka minä kulkisin pimeässä laaksossa, -
en pelkäisi mitään pahaa, -
sillä sinä olet minun kanssani.
Sinä suojelet minua kädelläsi, -
johdatat paimensauvallasi.
Sinä katat minulle pöydän vihollisteni silmien eteen.
Sinä voitelet pääni tuoksuvalla öljyllä, -
ja minun maljani on ylitsevuotavainen.
Sinun hyvyytesi ja rakkautesi ympäröi minut -
kaikkina elämäni päivinä, -
ja minä saan asua Herran huoneessa -
päivieni loppuun asti.
Tekstitys: A. Eskola