Hän kiehtoo sukupolvia ympäri maailman.
Disneyn versio hänestä vangitsi mielikuvitukset.
Mutta kuka oli Pocahontas?
Hän on mysteeri. Luotu englannin sanoilla omine tarkoituksineen.
Ei ole olemassa neutraalia Pocahontasia.
Tämä ei ole mustavalkoinen asia.
Tässä on paljon harmaata. Miljoona harmaan sävyä.
Pocahontas ei itse kirjoittanut mitään.
Hänen kansallaan ei ollut kirjoitettua kieltä.
Kaikki tietomme hänestä tulevat englantilaisten havaintojen kautta.
Hänestä täytyy yrittää selvittää muutakin kuin Disneyn versio.
Hänestä tehtiin sarjakuvahahmo, niin kuin hän olisi ollut legenda.
Sellaista ei ollut olemassa.
Hän oli olennainen osa powhatanien heimoliittoa.
Opetettiin, että hän petti kansansa.
Entä John Smith?
Smith ei viivytellyt julkaisemista.
John Smith lienee se, joka on ollut eniten mukana -
luomassa legendaa Pocahontasista.
Hänen teksteissään legenda ja totuus sekoittuvat.
John Smith kirjoitti, että Pocahontas vapautti ja pelasti hänet.
Monet tutkijat kyseenalaistavat sen.
Hän kertoo kolmesti ajasta ja vankeudesta Jamestownissa.
Vasta kolmannessa tekstissä vuonna 1624 John puhuu hänestä -
henkilönä, joka pelasti hänet.
Legendan mukaan Powhatan säästi Smithin, -
koska lempitytär oli rakastunut ja pyysi sitä. Ei ihan.
Se kuului powhatanien liittoseremoniaan.
Pelastaminen on epätodennäköinen.
On tietysti vain yksi kirjoittaja ja todistaja, ja hän on John Smith.
Oikeasti aviomies oli John Rolfe.
Legendassa Pocahontas rakastaa Smithiä, -
koska Smith kertoo niin.
Pocahontas ei ole myytti, -
mutta miksi tarina on tärkeä meille tänään?
Alkuperäiskansojen kulttuurissa puhutaan ympyrän sulkeutumisesta.
Kun kylvää siemenen, se kypsyy.
Koen, että niin aika on alkanut tässä.
Ajan kehä on täyttymässä.
Tämä on kertomus Pocahontasista -
ja miehestä, joka muutti hänen elämänsä.
Mutta hänen nimensä ei ole John. Se on Alexander.
POCAHONTAS
VIRGINIA, 1607.
Jamestownin asutuksen alkuvuosina uudisasukkaat kävivät kauppaa -
alkonkinheimon ja päällikkö Powhatanin kanssa.
Powhatanin alue oli satoja kilometrejä pitkä.
Englantilaiset nousivat maihin keskellä Powhatanin valtakuntaa.
Englantilaiset toivat mukanaan omat hallintorakenteensa.
He kutsuivat Powhatania kuninkaaksi. Mutta hän oli ylipäällikkö.
Hänen liittoonsa kuului 32 heimoa.
Jokaisella heimolla oli edustaja, joko nainen tai mies.
He toimivat päällikön neuvonantajina.
Hallinto koostui siis edustajista. Kuin nykyiset kansanedustajat.
Neuvottelut englantilaisten kanssa olivat Powhatanille mahdollisuus.
Hän halusi metallityökaluja ja aseita.
Ne olisivat mullistaneet heimon elämän.
Hän teki englantilaisten kanssa liiton -
saadakseen uusia työkaluja.
Se vahvistaisi hänen poliittista asemaansa.
Wingapo! Hei! - Wingapo.
Tarvitsemme maissia.
Uudisasukkaat tarvitsivat ruokaa.
Mutta he halusivat myös hallita Powhatania ja heimoa.
Siirtokunta oli vaikeuksissa, kuten kaikki siirtokunnat. Ruoka ei riittänyt.
Vuonna 1611, jolloin siirtokunta oli henkitoreissaan, -
tänne saapui anglikaanipappi Alexander Whitaker.
Hän jätti Englannin mukavuudet ja saapui Uuteen maailmaan.
Hän oli nuori mies. Erittäin korkeasti koulutettu.
Suvussa oli pitkä liuta tutkijoita.
Setä Laurence oli tunnettu tutkija Englannissa.
Toinen setä Alexander oli taitava kalastaja.
Hän keksi sattumalta olutpullon.
Suvussa oli paljon kouluja käyneitä.
Alexander Whitaker opiskeli Etonissa ja Cambridgessa. Nyt hän tulee tänne.
Hän järjesti tilaisuuden kahdesti päivässä. Saarnasi sunnuntaisin.
Lisäksi joka päivä oli aamu- ja iltahartaus.
Kaikkien oli pakko osallistua.
Alexander Whitaker halusi alkuperäisasukkaiden kääntyvän.
Lisäksi hän paimensi englantilaisia -
ja nuhteli heitä silloin, kun he eivät eläneet evankeliumin arvoisesti.
Whitaker ei ollut niin kuin Jean Calvin.
Hän ei lyönyt nyrkkiä pöytään eikä huutanut 'tulta ja tulikiveä'.
Hän oli enemmän kuin Billy Graham, joka vetosi järkeen.
"Uskomme näin, ja tämä on syy."
Hän huomasi, etteivät Virginian alkuperäisasukkaat -
poikenneet paljon englantilaisista ennen kristinuskon tuloa.
Silloinhan Englanti koostui pääasiassa eri heimoista.
Hän katsoo heitä ja sanoo: "He ovat samanlaisia kuin me.
Osa Jumalan luomakuntaa.
He eivät tunne tietä. Meidän pitää osoittaa se heille."
Vuonna 1612 Whitaker kirjoitti saarnan "Hyviä uutisia Virginiasta" -
ja lähetti sen siirtokuntien rahoittajille Lontooseen.
Saarnan perustana oli katkelma Saarn. 11:stä.
"Lähetä leipäsi vetten yli, sillä ajan pitkään sinä saat sen jälleen."
Siirtokunnan taloudellisista tappioista huolimatta -
saarna liikutti perustajia niin, että se julkaistiin koko Englannissa.
Whitaker arvosteli niitä englantilaisia, jotka ajattelivat pelkästään taloutta.
Hän sanoi, että tarvitaan uudisasukkaita, -
jotka elävät todeksi kristinuskoa ja asettuvat Jumalan käyttöön, -
jotta alkuperäisasukkaatkin kääntyvät.
Whitakerin sitoutumista suhteiden rakentamiseen koeteltaisiin pian.
Englantilaiset eivät ymmärtäneet powhatanien kunniasäännöstöä.
Kun he ottivat itselleen maata kysymättä, -
se oli päällikölle loukkaus. Hän kosti.
Käännekohta oli, kun he ottivat maata, jota hän ei ollut antanut heille.
Hän kysyi: "Miksi otatte väkisin sellaista, -
mikä olisi teidän, jos vain kysyisitte."
Tilanne kärjistyi melko nopeasti niin, -
että molemmilta puolilta kuoli ihmisiä.
Syntyi kaunaa. Otettiin vankeja.
Powhatan on älykäs päällikkö. Hän hallitsee peliä.
Hän horjuttaa englantilaisia. Solmii liiton, kun se hänelle sopii.
Taistelee tarvittaessa.
Siihen aikaan powhataneilla oli vankina lukuisia englantilaisia.
Heillä oli myös tuliaseita.
Englantilaiset halusivat, että Powhatan palauttaisi vangit ja aseet.
Merikapteeni Samuel Argall kehitti suunnitelman.
Hän päätti siepata päällikön suosikkityttären ja vaatia lunnaita.
Powhatan vetäytyi alueelleen.
Englantilaisten piti keksiä jokin painostuskeino.
Samuel Argall purjehti ylös jokea patawomeckien alueelle.
Patawomeckit olivat osittain itsenäinen naapuriheimo.
Argall kuuli, että Pocahontas oli patawomeckien luona.
Argallin onnistui neuvotella osittain uhkailemalla.
Pocahontas joutui petoksen uhriksi.
Englantilaiset käyttivät väärin Pocahontasin luottamusta.
Myös omat heimoliittolaiset pettivät hänet.
Hänet huijattiin menemään laivaan, ja sitten hänet siepattiin.
Hänestä tuli pelinappula hengenvaarallisessa pelissä, -
jota nämä kaksi ryhmää kävivät.
Ryhmillä oli hyvä syy olla luottamatta toistensa tarkoitusperiin.
Pocahontas, jonka oikea nimi oli Matoaka, oli englantilaisille tuttu.
Pikkutyttönä hän toi Jamestowniin ruokalahjoja.
Hän leikki englantilaispoikien kanssa ja osoittautui lempinimensä veroiseksi.
"Pocahontas" tarkoittaa "tuhmaa" tai "kujeilevaa".
Pocahontasia tuntuvat rakastaneen niin englantilaiset -
kuin omat kansat, powhatanit.
Englantilaiset näkivät hänessä viattoman lapsen.
He eivät pitäneet häntä uhkana.
Ja samalla lailla powhataneille hän oli esimerkki -
heidän kansansa viattomuudesta ja hyvyydestä, -
isän hyväntahtoisuuden symboli.
Hän oli valoisa persoona.
Hän oli täynnä rakkautta, anteliaisuutta ja hyvätapaisuutta.
Hän oli kuninkaallinen jo ennen kuin kukaan sanoi häntä prinsessaksi.
Kun päällikkö Powhatan kuuli suosikkityttären sieppauksesta, -
hän vapautti vangit, mutta sanoi, että kaikki aseet olivat rikki tai kadonneet.
Virginian siirtokunnan kuvernööri Thomas Dale ei uskonut sitä -
eikä vapauttanut Pocahontasia.
Keväällä 1613 Dale lähetti Pocahontasin -
lähellä sijaitsevaan Henricusiin -
luotetun ystävänsä pastori Alexander Whitakerin hoiviin.
Seuraavan vuoden Whitaker opetti Pocahontasille Raamattua.
Alexander Whitaker saapui Englannista -
mukanaan luultavasti rukouskirja ja uudistettu katekismus -
sekä Raamattu, todennäköisesti Geneve-käännös.
Niitä Whitaker luultavasti opetti Pocahontasille.
He keskustelivat, ja Pocahontas kuuli perusopinkappaleet siitä, -
kuka on Jumala ja Jeesus ja mitä on olla kristitty.
"Niin hän avasi suunsa ja opetti heitä ja sanoi: -
'Autuaita ovat hengellisesti köyhät, sillä heidän on taivasten valtakunta.'"
Se ei ollut kirves-, keihäs- tai miekkakäännytystä.
Se oli järkiperäinen kääntyminen.
"Näin uskomme ja tämän takia me uskomme näin."
Paavali puhuu tuntemattomasta Jumalasta.
Hän näki alttarin ja sanoi: "Alttari tuntemattomalle Jumalalle."
Hän sanoi: "Minäpä kerron Hänestä." Whitaker toimi samoin.
"Autuaita ovat rauhantekijät, -
sillä heidät pitää Jumalan lapsiksi kutsuttaman."
Ei soturit eivätkä sotilaat. Rauhantekijät.
Veljeni ovat sotureita.
Eivätkö he ole Jumalan lapsia?
Olemme kaikki Jumalan lapsia, -
mutta meidän täytyy yrittää tulla ymmärretyksi ja ymmärtää -
ennemmin kuin vain ottaa ja pakottaa.
Rauhantekijät niitä ovat.
Uskon, että Alexander Whitakerista tuli hänelle kuin isä.
Whitaker opetti asioita, joita hän ei vielä tiennyt mielessään -
mutta hengessään tiesi.
Whitaker nosti sen keskiöön ja auttoi häntä ymmärtämään sen.
Kun hän ymmärsi sen, hänen suhteensa Herraan läheni.
Ironista on, että Pocahontas luultavasti tunsi kristinuskon -
paremmin kuin monet britit, joita ei ollut juuri opetettu, -
jotka oli kastettu lapsina ja jotka varttuivat valtionkirkossa, -
jossa kristinusko oli usein nimellistä.
Oli heimoja, jotka uskoivat Luoja-Jumalaan.
He kutsuivat häntä Luojaksi tai Elämän antajaksi.
He eivät tunteneet Jeesusta.
Sen vapauden Pocahontas halusi viedä kansalleen.
"Te olette maailman valkeus."
"Ei voi ylhäällä vuorella oleva kaupunki olla kätkössä."
Ja kun olet oppinut tuntemaan totuuden, sinun pitää kertoa siitä.
Et voit piiloutua tai kääntyä pois, sillä Herra näkee.
Kerron kansalleni.
Sydämelleni tekee hyvää kuulla se.
Kun Pocahontas oli pastori Whitakerin hoivissa, -
hän kiinnitti erään toisen henricuslaisen huomion, -
nuoren yrittäjän ja lesken, John Rolfen.
Rolfe viljeli tupakkaa. Hän oli tärkeä henkilö siirtokunnan kaupankäynnissä.
Pocahontas oli kotoisin siltä alueelta. Hän ymmärsi maanviljelyksestä.
Siksi hän luultavasti oli tärkeä Rolfelle, -
koska Rolfe kasvatti tupakkaa.
Ja tupakka oli siirtokunnan pelastus.
Uskon Rolfen pyytäneen häneltä apua alun perin -
tupakan kasvatukseen, -
mutta Rolfe rakastui häneen Pocahontasin itsensä takia.
Heidän välillään oli aito rakkaussuhde.
Hurskaana miehenä Rolfe oli huolissaan siitä, -
että kosiskelun motiivit käsitetään väärin.
Hän kamppaili vakaumustensa kanssa, -
mutta lopulta hän seurasi sydäntään -
ja pyysi kuvernööriltä lupaa naida Pochahontas.
Sir Thomas Dale, kuvernööri, Henricusin asutus.
Suurin aikomukseni ja tarkoitukseni on pyrkiä koko sielun ja ruumiin voimin -
Jumalan kirkkaudeksi -
ja Pocahontasin kääntymiseksi Kristuksen tuntemiseen.
Pocahontasia kohtaan ovat vilpittömät ja parhaat ajatukseni -
ja ovat kauan olleet kietoutuneita, lumoutuneita ja mutkikkaita, -
enkä ollut löytää ulospääsyä. Mutta Jumala on avannut portin -
ja johdattanut minua, jotta selvästi näen turvallisen polun.
Se on historian huomattavimpia dokumentteja, -
koska hän kuvaa tuntojaan ja motiivejaan niin rehellisesti.
Kun luin kirjeen, jossa Rolfe pyytää -
lupaa mennä naimisiin Pocahontasin kanssa, -
pystyin tuntemaan hänen sanojensa rehellisyyden.
Hän sanoi: "Vaikuttimena ei ole himo tai politiikka."
"Minä rakastan häntä. Haluamme mennä naimisiin. En halua, -
että tätä pidetään minään muuna -
kuin haluna olla rakastamani naisen kanssa."
POCAHONTAS
Maaliskuussa 1614, ennen kuin Rolfen kirje tuli perille, -
Dale purjehti ylös Virginian rannikkoa -
yrittääkseen vielä vaihtaa Pocahontas aseisiin.
Dalen ryhmää oli vastassa kaksi Pocahontasin velipuolta.
He ilahtuivat nähdessään sisarensa ehjänä -
mutta kieltäytyivät palauttamasta aseita.
Pocahontas vastasi siihen omalla uutisellaan.
Jos isä rakastaisi minua, -
olisin arvokkaampi vanhoja miekkoja, pyssyjä ja kirveitä.
Jään englantilaisten luo. He ovat aina rakastaneet minua.
Hän oli vähän kuin Ruut. "Haluan olla kanssasi."
"Sinun kansasi on minun kansani. Sinun Jumalasi on minun Jumalani."
Pocahontas palasi Henricusiin ja Whitaker kastoi hänet -
uudella nimellä Raamatusta, "Rebekka", -
kahden kansan äiti 1. Moos. kirjasta.
Sellaista nimeä ei annettu ilman kristillistä ajatusta.
Powhatanien kulttuurissa ihminen sai uusia nimiä -
sen mukaan mitä oli tehnyt.
Nimi Rebekka merkitsi kristillisen identiteetin omaksumista.
Pocahontas oli terävä.
Hän tiesi paikkansa maailmassa paremmin kuin ajattelisimmekaan.
Hän tulee kahdesta eri maailmasta.
Hän yhdistää ne.
Uskon, että hänen suhteensa Jumalaan oli hyvin syvä ja läheinen -
ja että hän sai ohjeita Jumalalta -
ja tiesi tarkalleen, kenelle hän työskenteli.
"Rebekka" muistutti hänen alkuperäisen nimensä merkitystä.
"Matoaka" merkitsee: "kirkas puro mäkien välissä".
Hän oli lopulta lähettiläs kahden kansan välillä -
ja osa kansakuntamme syntyä, -
sillä hän laski perustuksen suhteelle ja siirtokunnan selviytymiselle.
5. HUHTIKUUTA 1614.
Pari päivää kasteen jälkeen Pocahontas ja John Rolfe vihittiin.
Se oli molemmille toinen liitto.
Pocahontas oli ollut naimisissa.
Tästä ei ikinä puhuta. Yksi harvoista on William Stracheyn maininta, -
että hän oli ollut naimisissa Kocoum-nimisen miehen kanssa.
Emme tiedä miehestä mitään.
Hän oli siis Rolfen toinen vaimo, ja Rolfe oli hänen toinen aviomiehensä.
Päällikkö Powhatan tavallaan siunasi avioliiton. Hän ei mennyt häihin, -
sillä hän oli luvannut olla menemättä enää siirtokuntaan.
Hän lähetti tilaisuuteen edustajia.
Powhatanin näkökulmasta se oli rauhan tae.
Myös Kuvernööri Dale kutsui Pocahontasia solmuksi, -
joka sitoo rauhan.
Amerikan ensimmäinen rotujenvälinen avioliitto -
takasi siirtokunnan siihen asti pisimmän aselevon.
"Pocahontasin rauha" kesti kahdeksan vuotta.
Kaikki näkivät sen täydellisenä symbolina -
kahden kansan lähestymiselle, esimerkkinä siitä, -
että intiaanien ja englantilaisten maailmat voidaan sovittaa yhteen.
Minusta oli tärkeää, että hän yhdisti oman kulttuurinsa -
Rolfen kulttuurin kanssa ja osoitti, että se onnistuu.
Rolfen tupakkayritys kasvoi, samoin hänen perheensä.
Pocahontasille syntyi poika, Thomas.
Virginian kauppakomppania pyysi heitä lähtemään Englantiin -
hankkimaan siirtokunnalle uusia sijoittajia.
Keväällä 1616 Rolfet hyvästelivät Whitakerin -
ja lähtivät kohti Englantia.
Siellä Pocahontas esiteltiin Lontoon seurapiireille.
Tiedämme, että hän tapasi Lontoon piispan.
Hän kävi katsomassa Ben Johnsonin naamionäytelmää.
Hänellä oli hyvät paikat, mikä kieli hänen asemastaan.
Vierailu Englantiin oli valtaisa menestys, -
mutta Pocahontas ei näkisi enää kotiaan.
Hän ei ollut koskaan käynyt Virginian ulkopuolella.
Hän oli yhtäkkiä valtavassa Lontoossa -
ja altistui kuka ties millaisille viruksille ja muille, -
joille hänellä ei ollut vastustuskykyä.
Kun he olivat laivalla Thamesilla aloittamassa paluumatkaa, -
Pocahontas sairastui niin, että matka piti jättää kesken.
Pocahontasin arvellaan olleen kuollessaan vain 21-vuotias.
Hänet haudattiin Gravesendiin Englantiin.
Hautausrekisterissä sanotaan, -
että hänet haudattiin pitäjän kirkon pääkuoriin tänne.
"Virginiassa syntynyt rouva Rebecca Rolfe." Ihastuttavaa.
Minä ja heimoväkeni ällistyimme nähdessämme Gravesendin kirkon -
ja kaiken sen historian hänestä.
Häntä kunnioitetaan siellä yhä siirtokunnan pelastajana.
Emme ymmärtäneet, ennen kuin olimme siellä, -
miten hän itse asiassa pelasti meidät powhatanit.
Meille oli opetettu, että hän petti kansansa.
Olimme uskoneet niin koko ikämme.
Ensinnäkin uskoimme valheen, -
että John Smith olisi kuollut ilman Pocahontasia. Uskoimme myös, -
että hän vei salaa ruokaa nälkää näkevään siirtokuntaan, -
ja meille siirtokuntalaiset olivat vihollisia.
Nyt näen hänet kuin Esterinä, joka meni kuninkaan eteen ja sanoi: -
"Kuolen, jos kuolen, mutta säästä kansani, ja tahdon samaa omallesi."
Myöhemmin samana keväänä -
myös Pocahontasin opettaja Alexander Whitaker kuoli traagisesti.
Hän hukkui Jamesjokeen muutaman kilometrin päässä kotoaan.
Vaikka hän eli vain 32-vuotiaaksi, -
hänet tunnetaan nykyään Virginian apostolina.
Hän vietti Virginiassa vain noin kuusi vuotta -
saapumisestaan siihen asti, kun hän hukkui, -
hyvin ratkaisevat kuusi vuotta.
Hän on Virginian tuntematon sankari.
Ilman Whitakeria Rolfeja ei luultavasti olisi vihitty.
Ilman liittoa siirtokunta ei välttämättä olisi saanut -
kahdeksan vuoden vahvistumisvaihetta.
Whitaker on unohdettu historiankirjoissa.
Olisiko meillä ilman häntä ollut samanlaista suhdetta -
Pocahontasin kaltaisiin ihmisiin?
Pocahontas oli selvästi kiinnostunut englantilaisista -
ja halukas käymään kauppaa heidän kanssaan.
Se, että hän halusi jäädä heidän pariinsa kasteensa jälkeen -
saatuaan uuden nimen ja mentyään vaimoksi Rolfelle, -
osoittaa, että Whitakerin opetus oli tehnyt hänestä uuden ihmisen.
Minusta Whitaker oli tärkeä osa sitä, kuka hänestä tuli.
Alexander Whitakerin ja Pocahontasin perintö elää edelleen.
Hänen perintönsä meille on mielestäni se, kuka hän oli: -
sovinnon välikappale, -
kunnian välikappale -
ja anteliaisuuden välikappale.
Hän ei koskaan hautonut vihaa.
Hän kiehtoo meitä edelleen. Miten poikkeuksellinen persoona ja elämä!
Jotkut uskovat, että mukana oli isompi tarkoitus.
Liiton, joka maasta tehtiin, -
teki anglikaanipappi Robert Hunt.
Hän kylvi tänne kristinuskon siemenet.
Hän teki liiton maasta. Hän sanoi, että maa olisi vihitty Jumalalle, -
että sitä käytettäisiin Hänen kunniakseen -
ja että täältä evankeliumi leviäisi kaikkiin kansoihin.
Jumala on liittojen Jumala ja liittojen pitäjä.
Pocahontas oli Jumalan kädessä väline, -
jonka avulla luotiin liitto, veriliitto kahden kansan välillä.
Se oli voimallista.
Se täytettiin heidän avioliitossaan, -
sillä se oli heidän kahden veriliiton täyttymys.
Uskon, että Yhdysvallat on hyötynyt ja saanut siunauksia -
sen liiton ansiosta.
"Yrityksistä jaloimmilla on aina ollut epävarmimmat alut -
ja vaarallisimmat viholliset. Aina kun hyvyys tulee nupulle, -
paholainen yrittää nipistää sen." Alexander Whitaker.
Suomennos: Marianne Tenetz