Hon fascinerar generationer över hela världen.
Disneys version av henne fångade fantasin. Men vem var Pocahontas?
Hon är ett mysterium. Hon består av engelska ord med sina syften -
och det finns nästan ingen neutral Pocahontas.
Det finns inget svart eller vitt här.
Det finns en hel del grått - en miljon grå nyanser.
Pocahontas skrev inte ner någonting.
Hennes folk hade inget skriftspråk. Så allt vi vet om Pocahontas -
kommer till oss genom engelsmännens observationer.
Man måste försöka ta reda på mer än bara Disney-versionen.
De gjorde henne till en tecknad figur, som om hon var någon sorts legend -
som egentligen inte funnits på riktigt.
Hon var en viktig del av Powhatans konfederation.
Vi fick lära oss att hon förrådde sitt folk.
Och John Smith?
Smith publicerar sig rätt snabbt.
John Smith är nog den person som var mest involverad i skapandet -
av legendens Pocahontas som är svår att skilja från sanningen i hans texter.
John Smith skrev att Pocahontas räddade honom under fångenskapen -
och räddade hans liv, vilket många forskare ifrågasätter.
Han har tre berättelser om sin tid i Jamestown och sin fångenskap där.
Och det är först i den tredje berättelsen 1624 -
som han talar om henne som den som räddade honom.
Enligt legenden var hon Powhatans favoritdotter -
och han räddade John Smith för hon blev kär och bad om det. Inte alls.
Jag tror det var en del av Powhatans adoptionsrit.
Jag tycker räddningen är osannolik, men det finns ju såklart -
bara en person, ett vittne, som skrev ner något, John Smith.
I verkligheten gifte hon sig med John Rolfe.
I legenden kommer hon för alltid att vara kär i John Smith -
eftersom John Smith sade det.
Pocahontas är ingen myt men varför är hennes historia relevant idag?
Vi har något i vår egen kultur som kallas "full cirkel".
Alltså, om man planterar ett frö kommer det att mogna till fullo.
Och det är så jag känner att tiden har börjat göra här.
Vi återkommer till tidens fulla cirkel.
Detta är en berättelse om Pocahontas -
och den man som förändrade hennes liv för alltid, men han heter inte John.
Han heter Alexander.
Under de första åren av bosättningen i Jamestown inledde kolonisterna -
handel med algonkinstammarna och deras hövding Powhatan.
Powhatans territorium sträckte sig hundratals kilometer.
De landade verkligen mitt i Powhatans imperium.
Då engelsmännen kom hit använde de sina referenspunkter -
för hur deras styre fungerade, så de kallade honom "kung".
Men han var egentligen överhövding över ungefär 32 stammar, tror vi.
Och det fanns en "weroance" över var och en av dem -
eller en "werowansqua" som var hans rådgivare.
Så det var verkligen ganska representativt -
och ungefär som det vi har idag.
I sina förhandlingar med engelsmännen -
är det troligt att Powhatan såg möjligheter.
Han ville ha metallverktygen, vapnen. Han hade inget av detta.
Det kunde ha revolutionerat livet i Powhatan. Så han adopterade dem -
som vilken annan stam som helst för att få tillgång till dessa resurser.
Eftersom de skulle stärka hans politiska ställning i staten.
- Wingapo, hej. - Wingapo.
Majs, vi behöver majs.
Nybyggarna var beroende av infödingarna för att få mat, -
men ville även att Powhatans folk skulle hamna under deras kontroll.
Kolonin hade det kämpigt som alla engelska kolonier.
De kunde inte slå rot, leva eller skaffa mat på egen hand.
År 1611, efter flera års konflikter, anlände Alexander Whitaker -
mitt i denna turbulens. Denne anglikanske präst -
lämnade ett bekvämt liv i England för att komma till den nya världen.
Han var en ung man, mycket, mycket välutbildad.
Han kom från en lång släkt av forskare.
Hans farbror Lawrence var en känd forskare i anglosaxiska.
Farbror Alexander var inte bara en duktig fiskare, -
han råkade också av misstag uppfinna flasköl.
Men ja, familjen var mycket välutbildad.
En mycket välutbildad ung man som gått på Eton och Cambridge.
Denne man kom hit. Han skulle hålla gudstjänst två gånger om dagen.
Tre gånger på söndagen då han skulle hålla sin predikan.
Men morgon och kväll skulle han hålla gudstjänst här.
Och alla skulle delta, sådan var lagen.
Alexander Whitaker ägnade sig åt att omvända ursprungsbefolkningen, -
men också åt att vara pastor för engelsmännen där -
och förebrå dem för att inte leva upp till evangeliet, då så inte var fallet.
Då vi tittar på Whitaker ser vi inte Jean Calvin.
Ingen Calvin som dundrar i sin predik- stol och ropar ner eld och svavel.
Vi ser mer en Billy Graham som resonerar. Han säger: -
"Detta är vad vi tror på, och därför tror vi på detta."
Han insåg att ursprungsbefolkningen i Virginia inte var särskilt annorlunda -
mot vad engelsmännen var innan de kände till kristendomen -
då England i huvudsak var ett konglomerat av olika stammar.
Han ser på dem och säger: "Okej, de är som vi.
De är en del av Guds skapelse, och de känner inte till den sanna vägen.
Vi måste visa dem detta. Vi måste föra dem in på rätt väg."
År 1612 skrev Whitaker "Goda nyheter från Virginia".
En predikan som han höll och sedan sände till kolonins sponsorer i London.
Predikan baserades på en text ur Predikaren 11:1.
"Sänd ditt bröd över vattnet, för med tiden får du det tillbaka."
Trots kolonins ekonomiska förluster berörde predikan kolonins grundare -
så mycket att de publicerade den i hela England.
Whitaker kritiserade engelsmännen som bara investerade av ekonomiska -
skäl och sade att vi behöver kolonister som verkligen lever det kristna livet -
och vill användas av Gud som kataly- satorer för att omvända urfolket.
Whitakers engagemang för att bygga goda relationer med de infödda -
skulle snart sättas på prov.
Engelsmännen förstod inte de regler för respekt och heder -
som Powhatans levde efter. Så när de gick in och tog mark utan att fråga -
var det en förolämpning mot honom. Därför hämnades han.
Det var då det började vända, när de tog mark han inte gett dem.
Han sade faktiskt: "Varför ta med våld det ni hade fått om ni bett om det?"
Det brast ganska snabbt i några svåra situationer -
med dödade människor på båda sidor, ovänskap och fångar som togs.
Hövding Powhatan är lika smart som någon europeisk monark.
Han är på hugget, håller engels- männen ur balans och i ovisshet -
allierar sig med dem när han vill, slåss mot dem när han måste.
Vid denna tid höll Powhatanindianerna -
ett antal engelsmän som fångar och även en del vapen.
Kolonisterna ville övertyga Powhatan att återlämna den engelska gisslan -
och vapnen. En sjökapten vid namn Samuel Argall kom på en plan: -
han beslöt att man skulle kidnappa hövdingens favoritdotter -
och kräva en lösensumma för henne.
- Powhatan retirerade till sina territorier -
och engelsmännen var tvungna -
att försöka sätta press på honom. Samuel Argall, som var på väg -
uppför floden till Patawomecks, som var en närliggande grupp indianer -
som i viss mån styrdes av Powhatan, men som också var lite självständiga -
hörde att Pocahontas var hos Patawomecks.
Han kunde förhandla, till viss del under hot, -
om vad som i själva verket var ett svek mot Pocahontas.
Det var ett svek mot det förtroende hon hade för engelsmännen -
och ett svek från hennes infödda vänner som också lurade henne -
så att hon till slut skulle gå ombord på skeppet och därmed bli kidnappad.
Hon blev egentligen en bricka i det spel på liv och död -
som pågick mellan dessa båda människogrupper -
som jag tror hade goda skäl att djupt misstro de andras motiv.
Pocahontas, som egentligen hette Matoaka, -
var ingen främling för kolonisatörerna.
Som liten flicka tog hon med sig matgåvor till Jamestown.
Hon lekte också lekar med de engelska pojkarna och levde upp -
till sitt smeknamn, Pocahontas, som betyder "stygg" eller "busig".
Pocahontas verkar ha varit älskad av kolonisatörerna -
och även av sitt folk, Powhatan-folket.
Jag tror engelsmännen såg ett oskyldigt barn.
Detta var inte någon som tänkte attackera dem eller något liknande.
Och jag tror att för Powhatans var detta -
uppenbarligen ett exempel på deras folks oskuld och godhet -
och en symbol för hennes fars välvilliga makt.
Jag tror hon hade en ljus personlighet. Hon var uppenbarligen full av kärlek, -
generositet och nåd, så hon var redan kunglig -
innan någon någonsin kallade henne prinsessa.
Då hövding Powhatan fick höra att hans favoritdotter tillfångatagits -
släppte han fångarna, men sade till nybyggarna -
att alla vapen hade gått sönder eller förlorats.
Sir Thomas Dale, kolonin Virginias guvernör -
trodde inte på Powhatans berättelse och vägrade släppa Pocahontas.
Våren 1613 sände Dale Pocahontas till grannbosättningen Henricus -
i hans betrodde vän pastor Alexander Whitakers vård.
Whitaker tillbringade nästa år med att lära Pocahontas om Bibeln.
Då Alexander Whitaker anlände bör han ha haft Book of Common Prayer -
med den reviderade katekesen samt en Bibel, förmodligen Genèvebibeln.
Detta är alltså vad Alexander Whitaker lärde Pocahontas -
så att hon i form av frågor och svar lärde sig alla grundläggande läror -
om vem Gud och Jesus Kristus är och vad det innebär att vara kristen.
"...och han öppnade sin mun och undervisade dem och sade: -
'Välsignade äro de fattiga i anden, ty himmelriket är deras.'"
Det är ingen omvändelse med hjälp av yxa, spjut eller svärd.
Detta är en logisk omvändelse: "Detta tror vi på och av dessa skäl."
Paulus talar om den okände Guden.
Han hittar altaret. Och han säger: "Detta är altaret åt en okänd gud.
Jag ska berätta för er om denne person." Detta ser jag Whitaker göra.
"Saliga är de som skapar frid, för de ska kallas Guds barn."
Inte krigarna, inte soldaterna. Fredsskaparna.
Mina bröder är krigare. Är de inte Guds barn?
Vi är alla Guds barn, men vi bör försöka bli förstådda -
och förstå snarare än ta och tvinga. Ja?
Det är fredsmäklarna.
Jag tror att Alexander Whitaker blev som en far för henne -
då han undervisade henne om saker hon inte visste i sitt sinne -
men redan visste i sin ande.
Jag tror att han bara fokuserade det åt henne och hjälpte henne förstå det, -
så att hon fick en närmare relation till Herren då hon väl förstod det.
Det ironiska är att hon förmodligen kände till den kristna tron bättre -
än många britter som inte hade blivit särskilt väl undervisade i den tro -
till vilken de döpts som barn och som växt upp i en statskyrkosituation -
där den kristna tron ofta var mest en etikett.
Det fanns stammar som trodde på Gud Skaparen.
Det var vad de kallade Honom, eller den store livgivaren.
De kände inte till Jesus och hon ville ge sitt folk den friheten.
"Ni är världens ljus. En stad som ligger på ett berg kan inte döljas."
Och då du vet sanningen inom dig, måste du dela den.
Du får inte gömma dig och inte vända dig bort, för Herren kommer att se.
- Jag ska dela med mig till mitt folk. - Det gläder mitt hjärta att höra det.
Medan Pocahontas var i pastor Whitakers vård -
fick en annan invånare i Henricus upp ögonen för henne, -
en ung entreprenör och änkling vid namn John Rolfe.
Han lyckades producera en sorts tobak -
så han var en viktig person för kolonin i kommersiellt hänseende.
Hon var infödd i området så hon bör ha förstått jordbruket.
Därför var hon säkert viktig för Rolfe, eftersom han odlade tobak.
Faktum är att det var tobaken som räddade kolonin.
Jag tror att han först kom till henne för hennes kunskap om tobaksodling.
Men han blev förälskad i henne för att hon var den hon var, -
och det var verkligen en kärleksrelation mellan de två.
Rolfe var en djupt from man och oroade sig för -
att hans motiv för att uppvakta en infödd kvinna skulle missförstås.
Han brottades med sina övertygelser, men till slut följde han sitt hjärta.
Han skrev till guvernören och bad om tillstånd att gifta sig med Pocahontas.
"Till herr Thomas Dale, Guvernör, Bosättningen Henricus.
Min främsta avsikt och syfte är att med all kraft i kropp och sinne -
arbeta för Guds ära och för att till sann kunskap om Jesus Kristus -
omvända Pocahontas till vilken mina hjärtliga och bästa tankar går -
och länge har varit så intrasslad i och fängslad i en så invecklad labyrint -
att jag knappt kunde finna en utväg. Men Gud har öppnat porten -
och lett mig vid handen så jag tydligt kan se säkra stigar att beträda."
Jag tycker att det är ett av historiens mest anmärkningsvärda dokument -
eftersom han är så ärlig mot sig själv och sina egna motiv.
När jag läste brevet där han bad om tillstånd att gifta sig med Pocahontas -
kunde jag känna integriteten i det han sade.
Att detta inte utgick från lusta, var politiskt eller något annat.
Jag älskar henne och vi vill gifta oss, -
och jag vill inte att det ska ses som något annat -
än en uppriktig önskan att vara med den kvinna jag älskar.
I mars 1614, innan Rolfes brev levererats, -
seglade Dale upp längs Virginias kust för att återigen -
försöka byta ut Pocahontas mot de plundrade vapnen.
Då Dales grupp anlände möttes de av två av Pocahontas halvbröder.
Fast de gladdes över att se sin syster oskadd -
vägrade de lämna tillbaka vapnen.
Pocahontas svarade med sina egna nyheter.
Om min far älskade mig skulle han värdera mig högre än gamla svärd, -
pistoler och yxor, så jag stannar hos engelsmännen som alltid älskat mig.
Det är ungefär som i Ruths berättelse.
Jag vill vara med dig, ditt folk är mitt folk och din Gud är min Gud.
Det var i princip vad hon gjorde.
Pocahontas återvände till Henricus och pastor Whitaker döpte henne -
med ett nytt namn från Bibeln, "Rebecca", -
modern till två nationer i Första Moseboken.
Man gav inte ett namn utan någon kristen eftertanke.
I Powhatan-kulturen hade man ett namn.
Sedan fick man andra namn beroende på vad man gjort.
Att döpa henne till Rebecca var att ta på sig en kristen identitet.
Denna unga dam är smart. Hon vet sin plats i världen, -
på många fler sätt än vi normalt skulle tänka på.
Hon kommer från två olika världar, och hon förenar dessa två världar.
Jag tror att hennes relation till Gud var mycket djup och intim, -
att hon fick instruktioner från Honom och visste exakt vem hon arbetade för.
Namnet Rebecca återspeglade även betydelsen av hennes namn -
Matoaka, eller "den ljusa bäcken mellan kullarna".
Hon blev en ambassadör mellan två nationer -
och en del av denna nations födelse, eftersom hon verkligen lade grunden -
för den relationen och för att kolonin skulle kunna överleva.
Bara några dagar efter sitt dop gifte sig Pocahontas och John Rolfe.
Det var bådas andra äktenskap.
Hon hade redan varit gift. Detta sägs aldrig.
Men det verkar vara ett av få fakta och kommer från William Strachey, -
att hon varit gift med en man, Kocoum, som vi inte vet något om.
Så på sätt och vis var hon Rolfes andra hustru, -
och han var hennes andre make.
(Talar på algonkinska)
Hövding Powhatan välsignade på sätt och vis äktenskapet.
Han kom inte dit själv för han hade svurit att aldrig återvända till kolonin
men han skickade representanter som var där då hon gifte sig.
Så ur Powhatans synvinkel var detta ett löfte om fred mellan de två.
Guvernör Dale talar om henne på ett liknande sätt.
Som en knut som binder samman freden.
Amerikas första rasblandade äktenskap -
ledde till den längsta vapenvila kolonin någonsin upplevt.
"Pocahontasfreden" varade i åtta år.
Jag tror alla såg detta som den perfekta symbolen -
för att dessa båda folk skulle kunna mötas, att det skulle kunna bli -
någon form av förlikning mellan den indianska och den engelska världen.
Jag tror det var mycket viktigt att hon kombinerade sin kultur med hans -
och visade att detta kunde vara framgångsrikt.
I takt med att Rolfes tobaksföretag växte, gjorde även hans familj det.
Pocahontas fick en son som hette Thomas. Virginia Company bad dem -
att besöka England för att hitta nya investerare -
till bosättningen i Virginia.
Så våren 1616 tog familjen Rolfes farväl av pastor Whitaker -
och avseglade mot England, -
där Pocahontas presenterades för Londons societet.
Vi vet att biskopen av London tog emot henne -
och att hon närvarade vid ett maskspel av Ben Johnson.
Hon fick en bra plats vid maskspelet, -
vilket återigen tyder på att hon åtnjöt en viss status.
Besöket i England blev en enorm framgång, -
men Pocahontas skulle aldrig få se sitt hem igen.
Någon som aldrig tidigare lämnat Virginia -
är plötsligt i denna enorma stad London, -
och utsätts för vem vet vilken sorts virus -
eller något som hennes kropp inte hade något naturligt försvar för.
Så snart de är redo att resa, är tillbaka på fartyget och börjar segla -
nerför Themsen, är hon så sjuk att de inte kan fortsätta resan.
Man tror att Pocahontas bara var 21 år gammal -
då hon dog och begravdes i Gravesend, England.
I begravningsregistret står det att hon begravdes -
i församlingskyrkans kor här. En kvinna född i Virginia, -
fru Rebecca Rolfe, så det är underbart.
Vi förbluffades då vi som stamfolk reste dit och såg Gravesend Church -
och all historia de hade om henne, och hur hon ännu hyllas i England -
för att ha räddat kolonin. Och vi förstod inte riktigt förrän vi kom dit -
hur hon faktiskt räddade oss som Powhatan-folk.
Vi fick lära oss att hon förrådde sitt folk, så vi trodde det hela livet.
Först och främst trodde vi på lögnen att John Smith skulle dö -
och att hon hade räddat hans liv, och sedan trodde vi också -
att hon hade smugglat in mat i kolonin för att hålla kolonisterna vid liv.
Och vi såg dem som vår fiende. Nu ser jag henne som en Ester.
Hon gick till kungen och sade: "Om jag dör, så dör jag, -
men snälla rädda mitt folk, för jag vill rädda ditt också."
Senare samma vår dog även hennes lärare, Alexander Whitaker, -
under tragiska omständigheter. Han drunknade i James River, -
bara några kilometer från sitt hem. Trots att han bara levde i 32 år -
är han idag känd som Virginias apostel.
Han var bara i Virginia i ungefär sex år, från det att han anlände -
till dess att han drunknade, men det var sex mycket avgörande år.
Han är definitivt en av Virginias obesjungna hjältar.
Utan Whitaker hade det förmodligen inte blivit något Rolfe-äktenskap.
Utan Rolfe-äktenskapet hade man inte nödvändigtvis haft -
det där åttaårsfönstret för att grunda kolonin.
Historieböckerna har glömt bort denne man.
Utan honom, hade vi då haft samma relation som vi hade -
med människor som Pocahontas? Hon var uppenbarligen mycket -
intresserad av engelsmännen, mycket villig att ha med dem att göra.
Det faktum att hon ville stanna kvar i deras samhälle -
sedan hon blivit döpt, fått sitt namn och gift sig med John Rolfe -
var ett tecken på den nya person hon blivit genom denne pastor Whitaker.
Så jag tror att han var en mycket viktig del av den hon blev.
Arvet efter Alexander Whitaker och Pocahontas lever än idag.
Jag ser hennes arv till oss som den hon var: ett instrument för försoning, -
ett instrument för ära och ett instrument för generositet.
Hon hyste aldrig hat i sitt hjärta.
Vi fascineras ännu över hennes så extraordinära person och liv.
Vissa tror att det fanns ett större syfte med detta.
Det förbund som slöts för landet slöts av en anglikansk präst, -
pastor Robert Hunt. Han planterade frön här för kristendomen.
Han slöt ett förbund för detta land.
Han sade att marken skulle tillägnas Gud, skulle användas till Hans ära -
och att evangeliet skulle spridas härifrån till varje nation på jorden.
Gud älskar förbund och är en förbundshållare.
Och eftersom hon var ett redskap i Hans hand för att skapa ett förbund, -
ett blodsförbund, mellan dessa båda nationer, var det verkligen mäktigt.
Det fullbordades i deras äktenskap.
För det fullbordade blodsförbundet mellan dem båda.
Jag tror USA har dragit nytta av och välsignats på grund av detta förbund.
"De ädlaste försök har alltid haft de mest ovissa begynnelser -
och de farligaste fiender. För oavsett vad godhet som börjar spira -
arbetar djävulen med alla medel för att kväva den." /Alexander Whitaker
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7