Vuoteen 2020 mennessä -
kasvojentunnistuskameroiden arvioitu määrä saavuttaa -
yli 2,3 miljardia Kiinassa.
Ja jos olet vaikkapa kotikirkon johtaja, pistemääräsi laskee huimasti.
Vihasin kristittyjä. Minulla ei ollut kristittyä ystävää.
En ollut ikinä käynyt kirkossa tai nähnyt Raamattua.
Mutta opin koraanikoulussa vihaamaan juutalaisia ja kristittyjä.
Meillä lännessä on ylellisyys nähdä vaino jonakin, -
joka ei koskaan koske meitä. Mutta ajattelen, että on jo merkkejä siitä, -
että tällainen aika saattaa tulla päätökseen.
YKSI HALLITSIJA Vainotun seurakunnan voima
Ruut ja Mika Ahosen dokumentti
Tulemme kysymykseen, miksi kristittyjä vainottiin?
Tulemme Rooman valtakuntaan.
Syy ei ollut niinkään se, mitä he tekivät, -
vaan se, mitä he kieltäytyivät tekemästä.
Mistä he kieltäytyvät? He kieltäytyvät sanomasta, että on monia jumalia.
He kieltäytyvät sanomasta, että keisari on eräänlainen jumala.
Itse asiassa tämä kieltäytyminen tekee heistä vainon kohteita.
He ovat myös uusi ryhmä.
Roomassa on monia uskontoja ja jumalia.
Ne tunnetaan, mutta kristityt ovat uusi lahko.
Heistä liikkuu villejä huhuja.
Kristityistä sanotaan kauheita asioita.
Ja vaikka on rauhallisempia kausia, -
joina vaino ei ole koko ajan yhtä voimakasta, -
niin kristityt ovat ryhmä, jonka voi valita syntipukiksi kaikkiin ongelmiin.
Khartum, Pohjois-Sudan 1987
Kävin hallituksen eliittikoulua, jossa kaikki olivat muslimeja.
Kerran kouluun tuli kristitty Etelä-Sudanista.
Hän oli ainoa eteläsudanilainen ja kristitty.
Hän tuli istumaan viereeni. Hänen nimensä oli Zakaria.
Vihasin häntä, koska hän oli Etelä-Sudanista,-
eri kulttuurista ja kristitty.
Me aiheutimme hänelle paljon ongelmia.
Kaikki ongelmat luokassa päätyivät häneen.
Me löimme ja hakkasimme häntä melkein joka ikinen päivä.
Mutta minua vaivasi, että hän oli tosi mukava.
Mietin, miten uskoton voi olla niin kiva ja fiksu.
Minulla oli käsitys, että kristityt ovat moraalittomia ja pahoja ihmisiä.
Mutta moraalisesti hän oli luokan paras.
Kun häntä solvasi, hän vain hymyili.
Kun hänelle teki pahaa, hän ei iskenyt takaisin.
Tämä vaikutti sisimpääni ja aloin vihata häntä entistä enemmän.
Yhtenä päivänä sanoin kavereilleni, että meidän täytyy tappaa Zakaria.
Hänet pitää tappaa, koska hän on kristitty.
Meidän pitää puhdistaa koulu epäuskoisista.
Eräänä iltana hyökkäsimme hänen kimppuunsa pimeässä metsässä.
Hän käveli puun alta. Me kiipesimme puuhun ja odotimme häntä.
Kun hän tuli, hyppäsimme hänen päälleen.
Meillä oli aseet sotaharjoituksen jäljiltä.
Me löimme häntä todella pahasti. Hän parkui ja huusi.
Yksi pojista laittoi kätensä hänen suuhunsa.
Minä ja eräs toinen olimme hänen päällään.
Hakkasimme hänet miltei kuoliaaksi.
Sanoin kavereille, että jätetään hänet.
Teimme niin pahaa vahinkoa, että hän varmasti kuolisi.
Jätimme hänet metsään pimeään yöhön, niin että hän kuolisi sinne.
Eikä Zakaria koskaan enää palannut kouluun.
Peking, Kiina 1993
Työskentelin englanninopettajana Kiinan kommunistipuolueen koulussa.
Päivällä opetin englantia kommunistipuolueen johtajille, -
mutta iltaisin ja viikonloppuisin ajoin pyörälläni kertomassa evankeliumia.
Perustimme raamattupiirejä ja oman kotiseurakunnan yliopistoalueelle.
Silloin koin ensimmäistä kertaa -
kommunisti-puolueen isot epäluulot kristittyjä kohtaan.
He halusivat todella nujertaa -
varsinkin yliopisto-opiskelijoiden kristillisen uskon.
Turvallisuusagentti varoitti minua, -
että jos jatkamme "taikauskoista kristinuskoamme", -
kohtaisimme vakavia seuraamuksia.
Tämä oli ensikokemukseni nuorena kristittynä.
Tajusin, ettei uusi elämäni edes kristittynä tule olemaan helppoa -
tultuani vainotuksi (1989) -
opiskelijoiden mielenosoituksen johtajana ja osallistujana.
Vuonna 2018 kommunistipuolue sääti uuden uskontolain -
"kiinalaistamisen" nimissä.
Kirjaimellisesti termi merkitsee sitä, että on enemmän kiinalainen, -
mutta pohjimmiltaan se tarkoittaa, -
että puolue kontrolloi täysin kaikkea uskontoa.
Olemme nähneet, kuinka tuhansia kirkkoja on kielletty ja tuhottu.
Ja tuhansittain jopa valtion hyväksymien kirkkojen ristejä -
ja niiden rakennuksia on poltettu ja tuhottu väkivalloin.
Nämäkin toimenpiteet ovat tapahtu- neet presidentti Xi Jinpingin aikana.
Ja tilanne vain pahenee.
Vuonna 2018 kirjasimme yli 50 000 -
kristittyjen henkistä ja fyysistä kidutustapausta.
Olemme todentaneet jopa rajallisin tutkimusvoimin, -
että tämä on vain jäävuoren huippu.
2018 oli pahin vuosi 40 vuoteen -
kristityille ja kristillisille kirkoille Kiinassa.
Mielestäni presidentti Xi:n tavoite ei ole enää kontrolloida tai rajoittaa -
kiinalaista kristinuskon toimintaa, kotikirkkoja -
tai edes valtion hyväksymiä kirkkoja.
Mielestäni hän muutti politiikkaa kontrolloinnista pois kitkemiseen.
Ja 2020 mennessä kasvojentunnistus- kameroiden arvioitu määrä -
saavuttaa yli 2,3 miljardia Kiinassa.
Näin lähes kaikilla kiinalaisilla on kaksi kasvojentunnistuskameraa, -
jotka seuraavat heitä kotoa kadulle, kauppakeskukseen ja töihin.
Kaikilta 1,3 miljardilta ihmiseltä on tallessa verinäytteitä, -
dna:ta ja sormenjäljet.
Ne ja rikosrekisteri varastoidaan yhteen suureen pilvipalveluun.
Jos olet merkitty rekisteriin tai tietokantaan kristittynä, -
pistemääräsi tietysti laskee.
Ja jos olet vaikka kotikirkon johtaja, pistemääräsi laskee huimasti.
Jos sinulla on matkalippu, -
sinua voidaan kieltää lentämästä tai matkustamasta junalla.
Tämä on tähän asti maailman sivistynein -
elektroninen valvonta- ja hallintajärjestelmä.
Kiinan kommunistipuolueen ns. "yksi vyö, yksi tie" -talousaloitteen kautta -
kommunistipuolue laajentaa herruuttaan, -
häirintää ja tyranniaa jo Kiinan ulkopuolella.
Cairo, Egypt 2011
Ennen kuin arabikevät alkoi, -
joidenkin Lähi-idän maiden kristityillä oli jokin suoja.
Esimerkiksi Syyriassa tai Saddam Husseinin Irakissa -
kristityillä oli vähemmistöasema.
Kaikki on itse asiassa muuttunut noin kymmenen viime vuoden aikana.
Kun nämä hallinnot ovat kaatuneet ja -
näistä yhteiskunnista on tullut hyvin epävakaita, -
muutos ei ole ollutkaan hyvä asia kristityille.
Sillä vahva käskyvalta, joka suojeli heitä, oli parempi -
kuin näkemämme täysi sekasorto.
Mitä Syyriassa ja Irakissa on tapahtunut?
Sinne tuli eri aseellisia ja terroristiryhmiä.
Kristityt joutuivat suureen vaaraan.
Usein heidän kirkkonsa tuhottiin.
Heidän piti jättää kylänsä, tai pahimmassa tapauksessa he kuolivat.
Moni ajattelee, että nyt kristityt ovat turvassa. Mutta eivät he ole turvassa.
Monet kristityt ovat menneet muihin Lähi-idän maihin pakolaisina.
Mutta he eivät löydä oikein turvaa sieltäkään.
On olemassa lista 50:stä maailman pahimmasta vainomaasta.
Valtaosa näistä maista on islamilaisia.
Mutta on muitakin maita, kuten Pohjois-Korea, Kiina ja Intia, -
jotka eivät ole islamilaisia. Mutta esimerkiksi Pohjois-Koreassa -
on käytännössä mahdotonta olla kristitty ja harjoittaa uskontoaan.
Intiassa tilanne riippuu asuinalueesta.
Eri paikkojen välillä on suuria eroja.
Tiedämme, että Kiinassa tilanne muuttuu, -
ja kristittyjen lisäksi siellä vainotaan myös muita vähemmistöjä.
Ennustetaan, että vainottujen kristittyjen määrä tulee kasvamaan.
Tämä on erittäin huolestuttavaa.
Eri lähteiden lukumäärät eroavat hieman toisistaan.
Mutta moni sanoo, että maailmassa vainottuja kristittyjä on 216 miljoonaa.
Vihasin kristittyjä. Minulla ei ollut kristittyä ystävää.
En ollut ikinä käynyt kirkossa tai nähnyt Raamattua.
Mutta opin koraanikoulussa vihaamaan juutalaisia ja kristittyjä, -
vaikka en tiennyt, mihin he uskovat.
Ongelmat alkavat sillä hetkellä, -
kun sanot uskovasi, että Jeesus Kristus on Jumala, -
joka kuoli ristillä puolestani ja nousi kuolleista.
Ne alkavat heti, kun sinut kastetaan.
Kun tämä tapahtuu, ihmisiä aletaan vainota.
Heitä vainoaa perhe ja suku, -
islamilainen yhteisö eli umma, ja hallitus.
Sana umma tulee arabian kielen sanasta um, joka tarkoittaa äitiä.
Niinpä jopa Euroopassa, jossa on vapaa yhteiskunta ja lait, -
perheet vainoavat jäseniään.
Koska islamilaisessa yhteiskunnassa uskonto ei ole yksityisasia.
Läntisessä yhteiskunnassa uskonto on osa elämää.
Meidän yhteiskunnassamme elämä on osa uskontoa.
Umma on kaikki kaikessa.
Et voi elää ilman tätä ummaa yhteisöllisesti.
Yksi suurin syy siihen, -
miksi vaino on niin vakavaa islamilaisessa maailmassa, -
johtuu ummasta. Siitä ei voi irrottautua.
Vaikka perheeni oli ääri-islamilainen, minulla oli todella hyvä perhe.
Siksi perhe oli tärkeä minulle.
Niinpä kun kerroin isälle, että olen tullut kristityksi,-
käytin tätä sanaa, mikä oli virhe.
Tuolloin näin ensimmäistä kertaa isän itkevän.
Sitten hän sanoi minulle: "Emme voi hyväksyä sinua."
Ja minun piti lähteä kotoa.
Se oli yksi elämäni musertavimmista hetkistä.
Kävelin pois perheeni luota ja tiesin, etten palaisi sinne koskaan.
Muistan nämä asiat kuin eilisen.
Tuskallisinta ei ollut vain pois lähteminen.
Pari päivää myöhemmin ostin tavallisen sanomalehden Khartumissa.
Luin sitä, ja takasivulla oli iso kuva minusta.
Minun kuvani oli lehdessä kuolinilmoituksena.
Perheeni julisti minut kuolleeksi. En enää elänyt.
Eikä siinä kaikki.
He hankkivat arkun ja pitivät hautajaiset.
He sanoivat: Poikamme on kuollut.
He veivät arkun hautausmaalle ja hautasivat sen sinne.
Siitä asti kylämme hautausmaalla on ollut hauta, -
jonne nimeni on kirjoitettu.
Se oli yksi äärimmäisen vaikea hetki.
Minut pidätettiin useita kertoja.
Minut vietiin paikkaan, jonne ei viedä normaaleja rikollisia, -
vaan hallituksen vastustajia.
Tulin vankilaan.
Jo ulkopuolella pystyi kuulemaan, miten ihmiset huusivat siellä.
Ihmiset huusivat. Sisällä näin, että heitä hakattiin vaijereilla.
Seinille sidotut miehet huusivat alastomina.
Vankilassa oli...
...todella paha haju.
Voin haistaa sen vieläkin, kun puhun siitä nyt.
En tiennyt, mistä tuo haju tuli.
Minut vietiin alas kellarikerrokseen.
Siellä oli hyvin pimeää. Valo ei tullut sisään.
Minut laitettiin pieneen selliin...
...aivan yksin. Siellä ei ollut ketään.
Kun minut pidätettiin, ainoat asiat, jotka saatoin ottaa mukaan, -
olivat Raamattuni ja käsipyyhe.
Sen olin saanut Missionuorten saksalaiselta ryhmältä, -
joka oli vieraillut Khartumissa. Otin sen mukaan.
Ja olen iloinen, että otin sen.
Koska tästä pyyhkeestä tuli kaikkeni.
Käytin sitä tyynynä, ja sänkynä maassa, -
koska lattia oli niin kova.
Huone oli niin pieni, -
etten voinut seisoa, istua, maata tai vaihtaa asentoa.
Myös tuo paha haju tuli todella voimakkaaksi.
Seuraavana päivänä, kun vartija tuli soihtunsa kanssa -
ja toi minulle ruokaa, näin lattialla paljon kuolleita ruumiita.
Kävin läpi paljon vainoa, mutta mistä sain lohtua?
Sain lohtua oikeastaan kahdesta asiasta.
Ensinnäkin siitä, kun aloin rukoilla Isä meidän -rukousta.
Se alkaa sanoilla "Isä meidän, joka olet taivaassa."
Siinä opin tuntemaan Isän, -
joka ei vain luonut minua kuvakseen ja jättänyt minua.
Löysin Jumalan, jota voin kutsua Isäksi.
Siinä löysin identiteettini ja kohtaloni.
Aina kun rukoilin, katsoin Jumalaa Isänäni, jonka luo voisin aina tulla.
Tiedän, ettei koskaan tule päivää, -
jona tämä Isä sanoisi, etten enää ole hänen poikansa.
Mielestäni avain on menestyksen määrittely -
läntisen vapaan maailman asiayhteydessä.
Menestys tarkoittaa jopa kirkossa, -
että on onnellisempi, terveempi ja rikkaampi.
Elä elämääsi kivuttomammin ja helpommin.
Tämä on menestyksen määritelmä.
Mutta raamatullinen menestyksen määritelmä -
on elää jumalallista elämää joka päivä Jeesuksessa Kristuksessa -
sekä loistaa ja heijastaa Jeesuksen Kristuksen kuvaa -
päivittäin uudistuvan elämän kautta.
Kristuksen seuraaminen maksaa.
Kaikkein tärkeintä on tuntea Raamattumme.
Siinä pimeässä paikassa, jossa olin vankina, -
minua kantoi Jumalan sana, eivät tunteeni.
Ei ulkoinen turvallisuuteni, vaan lupaukset, jotka omistin.
Jeesus sanoi, että hän on kanssamme joka päivä -
maailman loppuun asti. Joko uskon sen tai en usko.
En ole kovin huolissani siitä, mitä Lähi-idässä tapahtuu.
Minua huolettaa eurooppalainen yhteiskunta, -
jossa kaikki on huoletonta ja elämän tarkoitus puuttuu.
Kristittyinä meidän tulee ymmärtää, -
että Jeesuksen seuraaminen on kapea tie eikä leveä moottoritie.
Jeesus sanoi, että vain harvat seuraavat häntä, ja että tie on kapea.
Jeesus sanoi: "Tässä maailmassa teillä on epätoivoa ja kärsimystä, -
mutta olkaa rohkeita, koska minä olen voittanut kaiken."
Jeesus ei siis koskaan luvannut meille helppoa elämää.
Meidän pitää ymmärtää tämä. Jopa tässä helppoudessa, jossa elämme.
Voimme valmistautua vainon aikaan -
oppimalla tämän päivän vainotulta seurakunnalta.
Ehkä meidän pitää nostaa tätä aihetta enemmän esiin omissa kirkoissamme.
Miten se alkaa? Mistä tiedät, että yhteiskunta ympärilläsi muuttuu?
Mitä teet alussa, kun vielä on enemmän vapautta toimia?
Koska en usko, että olemme niin valmistautuneita tai ymmärrämme, -
että läntisestä yhteiskunnasta on tullut todella antikristillinen.
Jopa entisistä kristillisistä maista.
Se on mielenkiintoista, koska kyse ei ole siitä, mitä teemme.
Kyse ei ole siitä, ettei saisi lukea Raamattua, rukoilla tai käydä kirkossa.
Enemmänkin kyse on asioista, -
joita et ole valmistautunut sanomaan tai tekemään.
Ja juuri näin vaino alkoi jopa Rooman valtakunnassa.
Mielestäni meidän pitää nähdä nämä muutokset yhteiskunnassamme, -
ja miettiä ― ei vain muita ihmisiä, jotka kärsivät vainoa, ―
vaan sitä, mitä vainon mahdollisuus merkitsee minulle, -
ja pitäisikö jotenkin valmistautua?
Teemmekö tämän haasteen keskellä kompromisseja? Vetäydymmekö?
Sanommeko, että haluamme pitää uskomme yksityisasiana, -
emmekä paljasta täysin valoamme, -
vaikka Jeesus rohkaisi meitä olemaan valona?
Kätkemmekö suolamme niin, että sen maku katoaa -
tässä vihamielisessä yhteiskunnassa?
Tämä yhteiskunta ei ole niin turvallinen kuin luulemme.
Jokainen poliittiseen tai sosiaaliseen järjestelmään luottava, -
tulee lopulta häviämään.
Meidän pitää opetella luottamaan Jeesukseen -
jopa tämän helpon ajan keskellä.
Ja sitten kun vaino tulee, meillä on jo elävä suhde Jeesukseen.
Ja vain Jeesus, todella vain Jeesus, voi viedä meidät sen läpi.
Vainojen kohdalla toteutuu Jeesuksen vertaus siitä, -
että meidät puhdistetaan tulessa.
Uskomme ikään kuin koetellaan.
Kuten 2. Pietarin kirjeessä sanotaan: -
Älkää yllättykö suurista koettelemuksista.
Ja että Herra ei vain tue niissä meitä vaan myös vahvistaa uskoamme.
Jos joudut vankilaan, -
maallisin mittarein sitä tuskin voi kutsua menestykseksi.
Mutta kun tulet vankilasta ulos tietäen, että uskosi on vahvistunut, -
että Herra on voittanut taistelun, -
ja että Jumalan valtakunta on laajentunut jopa vankilassa.
Luulen, että Jumalan silmissä tämä on suunnaton menestys.
Sinulla ei ehkä ole sellaista pinnallista onnellisuutta, -
mutta sinulla on ilo, -
jota Paavali kutsuu sanomattomaksi iloksi.
Jos katsomme Uuden testamentin ensimmäisiä uskovia, -
niin mitä näemme?
He olivat onnellisia, -
että heidät katsottiin arvollisiksi kärsimään Kristuksen nimen takia.
Mietin joskus meidän kulttuuriamme ja omaksumaamme elämäntapaa.
Pitäisimmekö koskaan itseämme onnellisina, -
jos kärsisimme Kristuksen nimen vuoksi?
En ole varma, miten läpäisisimme tuon testin.
Mutta tämä oli alkukristittyjen asenne. He odottivat vainoa.
Koska jokainen, joka haluaa elää jumalista elämää, joutuu vainotuksi.
"Kaikki, jotka haluavat elää jumalista elämää Kristuksessa Jeesuksessa, -
tulevat vainotuiksi."
Se tarkoittaa, että tulee tiettyjä valintatilanteita.
Ja Jumalan laki tulee olemaan tärkeämpi -
kuin ympäröivän yhteiskunnan laki.
Luulen, että antikristillisen hallituksen on hyvin vaikea ymmärtää,
että voi olla yhtä aikaa uskollinen kansalainen -
ja silti totella Jumalaa enemmän kuin maallisia hallitsijoita.
Tietenkin, kun tajuaa, tulevansa merkityksi nettiin kirjautuessa -
tai kansainvälisten kontaktien vuoksi, -
tai kun lähtee kotoa kotikirkon kokoukseen -
ja kasvojentunnistuskamera seuraa, -
ja kun internet ja matkapuhelimet ovat täysin valvottuja ja sensuroituja,
niin onhan se todella pelottavaa. Kyse on täydestä poliisivaltiosta.
Jossain mielessä se on pahempaa kuin Natsi-Saksa 1930-luvulla, -
koska silloin ei ollut tällaista teknologiaa, -
mitä Kiinan kommunistipuolueella on.
Niinpä uskovat ovat varovaisempia viestinnässään.
Heidän on käytettävä koodikieltä, -
kun he puhuvat uskostaan ja suhteistaan.
Mutta toisaalta 70 vuotta kestänyt, -
kommunismin sinnikäs, säännönmukainen ja jatkuva vaino -
on jättänyt uskoviin eräänlaisen valppauden.
He tietävät, että tämä on normaalitilanne.
Eikä vain raamatullisesti, vaan muutenkin, -
ja ettemme voi tai meidän ei tule vältellä vainoa.
Paavalin sanoin, -
jokaista, joka tahtoo elää jumalisesti Kristuksessa Jeesuksessa, vainotaan.
Niinpä vaino ei yllätä Kiinan kristittyjä.
He julistavat yhä rohkeasti ilosanomaa Kirjoitusten opetuksen mukaisesti.
Jos heidän ei sallita mennä kirkkoon, he perustavat oman kotiseurakunnan.
Jos kotiseurakunta kielletään, he jatkavat raamatunlukua ja -
Jumalan palvelemista kodeissaan ja pienryhmissä.
Ellei heillä voi olla pienryhmääkään, he perustavat venekirkon.
Jos he menevät luolaan, he perustavat luolakirkon. Niitä oli 1960-luvulla.
Tai sitten he menevät metsään.
Ja jos he eivät voi mennä sinne päivällä, -
he voivat ylistää siellä keskiyöllä.
Etenkin Kiinassa mutta myös Iranissa -
maanalainen seurakunta kasvaa suuresti.
Tämä tapahtuu voimakkaan vainon keskellä.
Tämä ei tarkoita, että haluamme vainoja, jotta voimme kasvaa.
Ehdottomasti ei, koska se on hirvittävä asia.
Mutta se kertoo siitä, että Jumala voi kasvattaa kirkkoa -
jopa noissa olosuhteissa.
Siksi näen seurakuntakasvua noissa maissa, -
joissa vaino kasvaa todella nopeasti.
Kasvu ei johdu siitä, ettei ihmisillä ole mitään muuta, mistä pitää kiinni, -
vaan koska he kokevat Jumalan joka päivä.
Vainon aikana kristityt tarrautuvat identiteettiinsä ja -
Jumalan sanaan.
Tuona aikana vankilassa minua kantoi kaksi asiaa:
Raamatun jakeet, jotka osasin ulkoa.
En voinut edes lukea Raamattuani, -
koska minulla ei ollut yhtään valoa.
Toinen asia, joka piti minut hengissä, -
oli tuo käsipyyhe, johon tarrauduin joka ikinen päivä.
Tuo pyyhe auttoi minua pitämään otteen.
Tämä ei johtunut sen käyttötarkoituksesta, -
vaan siihen kirjoitetusta raamatunjakeesta.
Se oli tämä jae: Herra on minun valoni ja turvapaikkani.
Tuona pimeänä hetkenä Hän oli valoni ja turvapaikkani.
Ja saatoin nähdä sen, vaikka selli oli niin pimeä.
Siellä koin todeksi sen, että Jeesus on maailman valo.
Ja se kantoi minua. Seitsemän viikkoa.
Näen, että se, mitä Kiinassa tapahtuu ja mitä Jumala on tehnyt siellä, -
on enemmänkin kätketty siunaus.
Tavallaan asia on näin vainosta huolimatta.
Kommunistipuolueen noustessa valtaan vuonna 1949, -
Kiinassa oli alle miljoona kristittyä, -
vaikka maassa oli ollut 150 vuotta ulkomaisia lähettejä, -
kovaa työtä ja jopa marttyyreja.
Mutta 70 vuoden kommunistihallinnon ja alituisen vainon alla, -
jossa vihamielisyys jatkuu edelleen, -
herätys ja erityisesti kristinuskon kasvu on ollut ilmiömäinen -
kaikilla mittareilla mitattuna.
Yleisesti tunnustettu kristittyjen määrä Kiinassa on nyt yli sata miljoonaa.
Eli alle miljoonasta nykyiseen yli sataan miljoonaan -
merkitsee satakertaista kasvua!
Vain Jumala ja hänen Pyhä Henkensä voi antaa sen.
Kasvun salaisuus on, -
että kiinalaiset uskovat eivät pidä vainoa yllätyksenä ja ovat valmiita.
He tietävät, että olivatpa he vapaita tai vankilassa, -
evankeliumi selviytyy aina voittajana.
Jos he ovat vapaita, he jatkavat kotikirkkojen perustamista -
ja evankelioivat uskollisesti.
Jos he ovat vankeina, he jatkavat vankilakirkkojen perustamista.
Kiinassa vaino on itse asiassa kasvattanut seurakuntaa määrällisesti.
Koska monet vainoajat ovat muuttuneet Sauleista Paavaleiksi.
He ovat hämmästyneet siitä, miten vainotuilla uskovilla, -
joille he aiheuttivat kärsimystä, -
on ollut niin muutosvoimainen elämä vainon jälkeen.
Monista vanginvartijoista ja jopa viranomaisista -
on tullut Jeesuksen seuraajia, -
kun he ovat nähneet uskovien elämän todistavan, -
että heidän Jumalansa on totta ja elämä.
Mielestäni tämä on jotakin sellaista, -
mistä vapaan maailman kirkot voivat oppia vainotulta seurakunnalta.
Palasin Lähi-itään ensimmäistä kertaa monien vuosien jälkeen.
Menin Egyptiin ja opetin Kairossa eräässä seminaarissa.
Opetukseni jälkeen luokseni tuli harmaapäinen eteläsudanilainen.
Hän tuli luokseni ja alkoi puhua minulle.
Hän kysyi, mistä olin kotoisin.
Kerroin nimeni, sukunimeni ja missä asuin Khartumissa.
Tämä pastori alkoi itkeä. Kysyin, miksi hän itkee.
Hän katsoi minua ja kysyi: "Muistatko minut?"
Sanoin, etten muista, koska en ole koskaan tavannut häntä.
Hän katsoi minua suoraan silmiin ja sanoi: "Nimeni on Zakaria."
Hän oli henkilö, jonka melkein tapoin kerran.
Tapasin hänet 25 vuotta myöhemmin.
Kun hän sanoi nimensä, näin hänen katkenneen kätensä ja säärensä.
Näin myös vammat hänen kasvoissaan.
Ne johtuivat siitä, että minä olin vaurioittanut häntä.
Näin hänen silmänsä, jolla hän ei enää nähnyt, -
koska me vaurioitimme häntä.
Seurasi hiljainen hetki.
En tiennyt mitä sanoa.
Odotin monia asioita, joita hän sanoisi.
Mutta erästä asiaa en koskaan odottanut kuulevani häneltä.
Zakaria katsoi suoraan silmiini ja sanoi: -
"Yassir, koska vihasit minua niin paljon, ja vainosit minua niin paljon, -
rukoilin aina puolestasi."
Tuona hetkenä, Kairossa vuonna 2007, minä tajusin, -
miksi Jumala oli ollut tekemisissä kaltaiseni henkilön kanssa.
Koska Zakaria rukoili puolestani.
Minä vihasin häntä, hän rukoili puolestani.
Minä vainosin häntä, hän rukoili puolestani.
Hän liikutti katkennutta kättään, otti laukkunsa ja avasi sen.
Hän otti sieltä Raamattunsa ja avasi sen.
Hän kirjoitti ensimmäiselle sivulle nimeni.
Hän oli rukoillut 25 vuotta puolestani.
Tämä on vastaus vainoon ja vihaan.
Vastaus on rukous.