År 2020 kommer uppskattningsvis över 2,3 miljarder kameror -
för ansiktsigenkänning att finnas i Kina.
Leder man en husförsamling minskar ens poäng enormt.
- Personligen hatade jag kristna. Jag hade aldrig haft en kristen vän, -
besökt en kyrka eller sett en Bibel. Men jag fick lära mig i koranskolan -
att hata judar och kristna. - I västvärlden har vi lyxen -
att se förföljelse som något som aldrig kommer att beröra oss.
Men jag ser redan tecken på att denna tid kan gå mot sitt slut.
EN ENDA HERRE Den förföljda församlingens styrka
En dokumentärfilm av Ruut och Mika Ahonen
Vi återkommer till frågan om varför de förföljdes.
Vi kommer till Romarriket. Det handlar inte så mycket om vad de kristna gör -
utan beror på vad de vägrar göra. Vad vägrar de att göra?
De vägrar att säga att det finns många gudar.
De vägrar att säga att kejsaren är en sorts gud.
Och det är faktiskt denna vägran som orsakar att de är måltavlor.
De är också en ny grupp.
Det finns många religioner och gudar i det romerska systemet.
Dessa är välkända, men de kristna är som en ny sekt.
Det går vilda rykten om dem, vad de gör. Hemska saker sägs om dem.
Även under lugnare perioder då förföljelsen inte har samma intensitet -
är de kristna den grupp man kan välja som syndabock om något går fel.
Khartoum, norra Sudan 1987
- Jag gick i en statlig elitskola. Där fanns bara muslimer.
En dag fick vi en ny elev som råkade vara en kristen från södra Sudan.
Han kom och satte sig bredvid mig. Han hette Zachariah.
Jag hatade honom för att han kom från Sydsudan, hade annan kultur -
och för att han var kristen. Vi gav honom många problem.
Alla problem i klassen gick ut över honom. Vi slog honom.
Vi klådde upp honom nästan varenda dag.
Men hans vänlighet berörde mig.
Jag undrade hur en icke-troende kunde vara så trevlig och smart.
Jag hade föreställt mig att kristna är omoraliska och dåliga människor.
Men moraliskt sett var han bäst i klassen. Förolämpade man honom -
eller gjorde elaka saker mot honom log han alltid. Han slog inte tillbaka.
Detta träffade mig inuti så att jag började hata honom ännu mer.
En dag sade jag till mina vänner att vi måste döda Zachariah -
eftersom han är kristen och vi måste faktiskt rensa skolan från en otrogen.
En mycket mörk natt attackerade vi honom i en skog.
Vi hade klättrat upp i ett träd och väntade på honom.
När han kom in under trädet hoppade vi på honom.
Vi hade vapen på grund av vår militära utbildning. Vi nitade honom så hårt.
Och han grät och skrek. En av killarna satte sin hand för hans mun.
Jag satt på honom med en till. Vi slog honom så hårt att han nästan dog.
Jag sade till mina vänner: "Okej, nu går vi".
För vi hade skadat honom så illa att han definitivt skulle dö.
Vi lämnade honom i den mörka skogen för att han skulle dö där.
Och Zachariah kom aldrig tillbaka till skolan igen.
Peking Kina 1993
Jag arbetade som engelsklärare i kinesiska kommunistpartiets skola.
Dagtid undervisade jag kommunistpartiets ledare i engelska, -
men på kvällar och helger cyklade jag omkring och delade evangeliet.
Vi evangeliserade, hade bibelstudier -
och jag grundade vår egen husförsamling på universitetsområdet.
Det var första gången jag upplevde att kommunistpartiet -
är mycket misstänksamt mot kristna.
De ville verkligen avskräcka särskilt universitetsstudenterna från att tro.
En säkerhetsagent varnade mig: "Om du fortsätter att tro på din -
'vidskepliga kristendom' drabbas du av allvarliga konsekvenser."
Det var min första erfarenhet som nykristen.
Så jag insåg att livet inte är lätt ens som kristen efter att ha förföljts -
som ledare och deltagare i studentdemonstrationen 1989.
År 2018 antog kommunistpartiet en ny religiös lag i siniseringens namn.
Sinisering betyder bokstavligen att "bli mer kinesisk" -
men i huvudsak betyder det att vilken religion som helst -
ska stå under kinesiska kommunistpartiets absoluta kontroll.
Vi har sett tusentals kyrkor förbjudas och rivas.
Och tusentals och åter tusentals kors t.o.m. från statligt sanktionerade -
kyrkor brändes och revs med våld.
Dessa åtgärder inträffade under president Xi Jinpings tid -
och de blir bara värre och värre.
Under 2018 dokumenterade vi att över 50 000 kristna torterades -
fysiskt och psykiskt. Vi har begränsade utredningsresurser -
och har egentligen bara dokumenterat toppen av isberget.
2018 var det värsta året på 40 år mot kristna och kristna kyrkor i Kina.
Jag tror inte president Xis mål längre är att kontrollera eller begränsa -
de kinesiska kristnas tro, husförsamlingarnas eller de statligt -
sanktionerade kyrkornas verksamhet. Jag tror han har ändrat sin politik -
från kontroll till utrotning. År 2020 uppskattar man att kamerorna -
för ansiktsigenkänning kommer att uppgå till mer än 2,3 miljarder i Kina.
Nästan alla kineser kommer att ha två kameror för ansiktsigenkänning -
som följer dem från hemmet till gatan, köpcentret och arbetsplatsen.
I princip kommer alla de 1,3 miljarder människornas blodprover, DNA, -
fingeravtryck och journaler att lagras i en enda stor molntjänst.
Och registreras man som kristen i databasen sänks såklart ens poäng.
Är man ledare för en husförsamling minskas poängen enormt.
Och får man trafikböter förbjuds man till och med att flyga eller åka tåg.
Detta är världens mest sofistikerade elektroniska övervakningssystem.
Genom KKP:s sk ekonomiska initiativ "ett bälte, en väg" -
utvidgar kommunistpartiet redan sin kontroll, sina trakasserier -
och sitt tyranni utanför Kinas gränser.
Kairo, Egypten 2011
Innan arabiska våren inleddes var de kristna i vissa arabländer -
på något sätt skyddade. T.ex. i Syrien eller i Irak under Saddam Hussein -
hade de en sorts minoritetsstatus. Men allt har faktiskt förändrats -
under de senaste, jag skulle säga, tio åren eller så.
Att dessa regeringar har fallit och samhällena blivit riktigt instabila -
har faktiskt inte varit bra för de kristna.
En stark myndighet som skyddade dem var bättre än den totala anarki -
vi har sett. Vad har skett i till exempel Syrien och Irak?
Alla dessa beväpnade miliser eller terroristgrupper kom in -
och de kristna blev extremt otrygga.
Deras kyrkor förstördes ofta. De tvingades lämna sina byar -
eller i värsta fall blev de själva dödade.
Många tror att det nu är tryggt igen för kristna.
Men det är inte tryggt för kristna. Många kristna lever som flyktingar -
i andra Mellanösternländer men är inte särskilt säkra ens där.
Det finns en lista över världens 50 värsta förföljelseländer.
Majoriteten av dessa är islamiska. Men det finns andra länder där -
som Nordkorea, Kina och Indien som faktiskt inte är islamiska.
Men vi vet att det till exempel i Nordkorea är praktiskt taget omöjligt -
att vara kristen och utöva sin religion.
I Indien beror det på vilken region man bor i.
Det är stora skillnader mellan olika platser.
Och vi vet att läget i Kina håller på att förändras -
och inte bara kristna utan antagligen även andra minoriteter blir måltavlor.
Det förutspås att antalet kristna som kommer att förföljas ökar.
Så det är mycket, mycket oroande.
Siffrorna från olika källor är lite olika.
Men många säger att antalet kristna i världen som förföljs är 216 miljoner.
Jag brukade hata kristna. Jag hade aldrig haft en kristen vän, -
besökt en kyrka eller sett en Bibel. Men jag lärde mig i koranskolan -
att hata judar och kristna, fast jag aldrig visste vad de tror på.
Problem uppstår den minut man säger "Jag tror att Jesus Kristus är Gud -
som dog för mig och återuppstod", och den minut man låter sig döpas.
Då detta sker blir människor förföljda, av sina familjer, -
av den islamiska "umman" (alla muslimer) och av sina regeringar.
Ordet umma kommer från det arabiska ordet "um".
Och "um" betyder "mor". Så även i ett fritt samhälle som Europa med lagar -
förföljs människor fortfarande av sina egna familjer.
För i det islamiska samhället är religionen ingen privat angelägenhet.
I det västerländska samhället är religionen en del av livet.
I vårt samhälle är livet en del av religionen.
Samhället, "umman" är alltså allt man har, -
och man kan inte leva utan denna umma kollektivt.
En av de största faktorer som gör förföljelsen så svår i muslimvärlden -
är denna umma. Man får inte bryta sig ur den.
Fast min familj var riktigt fanatiska muslimer var den mycket bra.
Därför var min familj mycket viktig för mig. Så när jag berättade för min far -
att jag har blivit kristen och använde ordet "kristen" vilket var ett problem -
var det första gången jag såg honom gråta.
Sedan sade han till mig: "Vi kan inte acceptera dig".
Och jag måste lämna hemmet. Det var ett av mitt livs -
mest förödande ögonblick. Jag gick ut från min familj -
och visste att jag aldrig skulle komma tillbaka igen.
Och jag minns dessa saker som om det var igår.
Men det mest smärtsamma var inte bara att lämna.
Några dagar senare köpte jag den tidning som vi har i Khartoum.
Jag läste den och på sista sidan såg jag en stor bild på mig.
Min bild fanns i tidningen som en dödsannons.
Så min familj dödförklarade mig.
Jag levde inte längre.
Och inte bara det. De tog med sig en kista och hade en begravning.
Och de sa: "Vår son är död". De förde kistan till begravningsplatsen -
och begravde den där. Så på vår begravningsplats i byn -
finns en grav där mitt namn står skrivet.
Det var ett av de ögonblick som var mycket, mycket, mycket svårt.
Jag arresterades flera gånger. Sista gången var jag arresterad i sju veckor.
De förde mig till en plats där de inte bara förde in vanliga brottslingar -
utan även de som är regeringsmotståndare.
När vi kom in i detta fängelse hördes redan utanför skrikande människor.
Folk skriker. Där inne blev folk slagna med kablar, bundna vid väggarna.
Män skriker, nakna. Och det... ...det luktade väldigt illa...
Jag kan fortfarande känna stanken när jag talar om det nu.
Jag visste inte varifrån stanken kom.
De förde mig till en källare på nedre våningen. Det var mycket mörkt.
Inget ljus kom in. Och de förde mig in i en liten cell...helt ensam.
Ingen fanns där.
Då de arresterade mig var det enda jag kunde ta med mig min Bibel -
och en näsduk. Den hade jag fått av en grupp från YMCA från Tyskland -
när de var på besök i Khartoum. Jag tog den med mig.
Och jag var glad att jag tog den med mig.
För denna näsduk blev allt för mig under denna tid.
Jag använde den kudde och säng på marken, eftersom golvet var så hårt.
Rummet var så litet att jag inte kunde stå.
Jag kunde inte sitta eller ligga ner och byta plats.
Och stanken var mycket, mycket, mycket stark.
Nästa dag då vakten kom med sin ficklampa och gav mig mat -
såg jag många döda kroppar på golvet.
Jag gick igenom mycket förföljelse, men var fann jag min tröst?
Jag fann faktiskt min tröst i två saker. För det första då jag började recitera -
eller läsa Herrens bön som börjar med orden: "Vår Fader i himlen".
Där lärde jag känna en Gud som inte bara skapade mig till sin avbild -
och lämnade mig, utan en Gud som jag kunde kalla "Fader".
Där fann jag min identitet och mitt öde i den.
När jag bad såg jag Gud som min Far som jag alltid kunde komma till.
Och jag vet att den dag aldrig kommer då denne Far säger till mig: -
"Du är inte längre min son".
Definitionen av framgång är nyckeln i den västerländska fria världen.
Framgång, även i kyrkan, betyder alltid "Åh, du är lyckligare, -
friskare, rikare...fortsätt leva smärtfriare och lättare".
Så definieras framgång. Men Bibeln definierar faktiskt framgång -
som att varje dag leva ett gudfruktigt liv i Kristus Jesus.
Att lysa och återspegla bilden av Jesus Kristus -
medan man lever ett dagligen förnyat liv.
Att följa Kristus kommer att kosta oss.
Och det viktigaste är att vi måste kunna vår Bibel.
På den mörka plats jag satt fängslad var det Guds Ord som bar mig.
Inte mina känslor, inte min trygghet, utan de löften jag har.
När Jesus sade: "Jag är med dig alla dagar till tidens slut" -
tror jag antingen på det eller lämnar det.
Jag är inte särskilt oroad över vad som sker i Mellanöstern.
Jag oroar mig för det europeiska samhället, där allt är lättsamt -
och där man helt tappat bort meningen med livet.
Som kristna måste vi förstå att det är en smal väg att följa Kristus.
Det är inte den breda vägen, inte motorvägen.
Jesus sade att mycket få kommer att följa Honom och att vägen är smal.
Jesus sade: "I den här världen kommer ni att få förtvivlan och nöd, -
men ha mod, för jag har övervunnit allt detta". Jesus har alltså aldrig -
lovat oss ett lätt liv. Vi måste förstå det även i den lätta situation vi lever.
Vi kan förbereda oss för förföljelsetider -
genom att lära oss av dagens förföljda församling.
Vi bör kanske lyfta detta ämne mer i församlingen i våra länder.
Hur börjar det? Hur vet man att samhället omkring dig förändras?
Vad gör man i början när man fortfarande har större handlingsfrihet?
För jag tror inte vi är så förberedda eller förstår att det västerländska -
samhället faktiskt har blivit mycket antikristet.
Till och med de länder som traditionellt sett varit kristna.
Det är mycket intressant eftersom det inte beror på något vi gör.
Det är inte så att det är förbjudet att läsa Bibeln, be eller gå till en kyrka.
Det beror mer på de saker man inte är beredd att säga eller göra.
Det var faktiskt så det började även i Romarriket.
Och jag tror vi måste se dessa förändringar i samhället runt oss -
och tänka, inte bara på andra som drabbas av förföljelse -
utan vad betyder möjligheten till förföljelse för mig?
Och behöver jag på något sätt vara förberedd?
Mitt i denna utmaning, kompromissar vi eller drar oss undan?
Säger vi: "Åh, jag vill bara hålla min tro hemlig" -
och inte låta mitt ljus exponeras helt och hållet, -
så som Jesus uppmuntrade oss att vara ljuset?
Döljer vi vårt salt så vi förlorar vår smak i det korrupta samhället?
Detta samhälle är inte så tryggt som vi tror.
Och den som sätter sin tillit till ett politiskt eller socialt system -
blir till syvende och sist en förlorare. Vi måste börja praktisera -
och ha vår tillit i Jesus även i denna lättsamma tid.
När förföljelsen sedan kommer lever vi redan i en relation med Jesus.
Och endast Jesus, verkligen endast Jesus kan föra oss igenom.
I förföljelsesammanhang är det som en liknelse av Jesus -
där vi förädlas genom eld. Det är på sätt och vis en prövning av din tro.
I 1 Petr står det t.ex. "Mina bröder förvånas inte över den prövning -
ni måste möta" och "Herren ska inte bara att stödja er -
utan också göra er tro starkare".
Att hamna i fängelse är med jordiska mått mätt knappast någon framgång.
Men när man lämnar fängelset och vet att ens tro har blivit starkare, -
att Herren har vunnit striden och att Guds rike utvidgas även i fängelse -
då tror jag att detta i Guds ögon är en enorm framgång.
Man kanske inte har någon ytlig lycka, men man får denna glädje.
Paulus kallar den till och med "outsäglig glädje".
Om vi tittar på de allra första troende i Nya Testamentet, -
vad ser vi då egentligen? Vi ser dem säga att de var glada -
över att de ansågs värdiga att lida för Kristi namn.
Och jag undrar ibland om vi i vår kultur med vårt levnadssätt -
någonsin skulle glädjas över att få lida för Kristi namn?
Jag vet inte hur vi skulle klara en sådan prövning.
Men detta var deras inställning. De förväntade sig förföljelse.
För alla som vill leva ett gud- fruktigt liv kommer att bli förföljda.
"Alla som vill leva gudfruktigt i Kristus Jesus kommer att bli förföljda."
Det betyder att man i vissa situationer måste välja.
Där Guds lag blir viktigare än lagen i samhället runt dig.
Och jag tror det är oerhört svårt för en antikristen regering -
att förstå att man samtidigt kan vara en lojal medborgare, -
som man också alltid kommer att lyda Gud mer än dem som har makt.
Då man inser att registrerar man sig på internet markeras man, -
eller har man en utlandskontakt markeras man -
eller när man lämnar sitt hus för att gå till ett husförsamlingsmöte -
så följer en kamera med ansiktsigenkänning efter en -
och eftersom hela internet och telefonerna är helt kontrollerade -
och censurerade, är detta naturligtvis mycket skrämmande.
Det är en sorts total polisstat. På sätt och vis är det värre än Nazityskland -
på 1930-talet för de hade inte den sorts teknik kommunistpartiet har.
Så de kristna är mer försiktiga i sin kommunikation.
De måste använda kodspråk för att tala om sin tro och sina relationer.
Å andra sidan tror jag att de efter 70 år av kinesiska kommunisters -
ihärdiga, systematiska oavbrutna förföljelse har kvar denna vaksamhet.
Människor vet att detta är normen och inte bara en biblisk norm.
Vi kan eller bör inte undvika förföljelse, för som Paulus sade: -
kommer alla som vill leva gudfruktigt liv i Kristus Jesus att bli förföljda.
Så förföljelse är ingen överraskning för dem.
De förkunnar ändå djärvt evangeliet i enlighet med Skriftens undervisning.
Får de inte gå till en församling grundar de en egen husförsamling.
Förbjuds husförsamlingen fortsätter de att läsa Bibeln -
och tjäna Herren i sina hem och smågrupper.
Får de inte ens ha en smågrupp övergår de kanske till en "båtkyrka".
Eller återupptar grottkyrkan som man gjorde på 1960-talet.
Eller går till en skog. Kan de inte göra det dagtid kan de be vid midnatt.
Särskilt i Kina, men även i Iran, växer underjordiska församlingar enormt.
Och detta sker under en tid av mycket intensiv förföljelse.
Det betyder inte att vi vill ha denna förföljelse så att vi kan växa.
Absolut inte, för det är en fruktansvärd, hemsk sak.
Men det betyder att Gud kan få församlingen att växa -
även under sådana omständigheter.
- Det är därför jag ser en församlingstillväxt i dessa länder -
där förföljelsen verkligen ökar.
Den beror inte på att folk inte har något annat att hålla fast vid -
utan på att människor där... upplever Gud varje dag.
Det som sker här är att under förföljelsen -
håller de kristna fast vid sin identitet och vid Guds Ord.
Det som bar mig i fängelset var två saker: -
de bibelverser jag hade lärt mig utantill.
För jag kunde inte ens läsa min Bibel eftersom jag inte hade något ljus.
Och det andra som höll mig vid liv var den där näsduken jag höll i varje dag.
Den näsduken blev... som om den gav mig grepp.
Inte på grund av dess praktiska användning, utan på grund av -
den bibelvers som stod skriven på den. Det var denna bibelvers: -
"Herren är mitt ljus och min tillflykt".
I denna mörka stund var Han mitt ljus och min tillflykt.
Och det kunde jag se, trots att cellen var så mörk.
Men där upplevde jag verkligheten av att Jesus är världens ljus.
Och detta bar mig i sju veckor.
Jag ser det som sker i Kina, det Gud har gjort, -
som mer av en dold välsignelse, trots förföljelsen.
Då kommunistpartiet tog makten 1949 fanns det trots allt -
mindre än en miljon kristna i Kina efter ett och ett halvt århundrade -
av utländska missionärers hårda arbete och t.o.m. martyrskap i Kina.
Men de senaste 70 åren under kommunismen -
med oavbruten förföljelse och fortsatt fientlighet, har den kristna -
trons väckelse och tillväxt varit fenomenal enligt alla uppgifter.
Det allmänt erkända antalet kristna kineser är nu över 100 miljoner.
Så från mindre än en miljon till nu hundra miljoner, -
det är en hundrafaldig ökning!
Endast Gud och Hans Helige Ande kan åstadkomma detta.
Som jag just nämnde är hemligheten bland kinesiska troende -
att de inte ser förföljelse som något överraskande, så de är förberedda.
De vet att oavsett om de är fria eller fängslade segrar alltid evangeliet.
Så är de fria fortsätter de att etablera husförsamlingar, -
och förkunna evangeliet troget. Fängslas de fortsätter de -
att etablera fängelseförsamlingar. I Kina har förföljelsen lett till -
att församlingen till och med har vuxit kvantitativt.
För många förföljare har gått från "Saulus" till "Paulus".
De förbluffas över att deras offer lever så fantastiskt dynamiska liv -
efter förföljelsen. Så många fångvaktare och till och med -
fängelsetjänstemän har börjat följa Jesus, efter deras vittnesbörd.
De har sett att deras Gud är verklig, Gud är livet.
Jag tror att detta är något församlingen i den fria världen -
kanske kan lära sig av den förföljda församlingen.
Jag reste tillbaka till Mellanöstern för första gången efter många år.
Jag for till Egypten och undervisade i Kairo på ett seminarium där.
Då jag var klar kom en gråhårig sydsudanes och började tala med mig.
Han frågade varifrån jag kom. Jag sade mitt namn, mitt efternamn -
och var i Khartoum jag hade bott. Och denne pastor började gråta.
Jag frågade honom varför han grät. Han såg på mig och sade: -
"Minns du mig?" Jag svarade: "Jag minns inte, jag har aldrig mött dig".
Då såg han mig rakt i ögonen och sade till mig: "Jag heter Zachariah".
Han var den person jag nästan dödat en gång.
Jag mötte honom igen 25 år senare.
I den stund han sade sitt namn såg jag hans brutna arm och brutna ben.
Och jag såg skadorna i hans ansikte.
De fanns där eftersom jag hade skadat honom.
Jag såg hans öga som inte längre kunde se eftersom vi skadade honom.
Och det blev tyst en stund. Jag visste inte vad jag skulle säga.
Jag förväntade mig många saker som han skulle säga.
Men det fanns en sak som jag aldrig hade förväntat mig att höra av honom.
Zachariah såg mig rakt in i ögonen och sade: -
"Yassir, eftersom du hatade mig så mycket och förföljde mig så mycket -
har jag alltid bett för dig".
I det ögonblicket i Kairo år 2007 -
förstod jag varför Gud hade tagit itu med någon som mig.
Det var för att Zachariah bad för mig. Jag hatade honom. Han bad för mig.
Jag förföljde honom och han bad för mig.
Han rörde sin brutna arm, tog sin väska och öppnade den.
Han tog fram sin Bibel och öppnade den.
Och på första sidan skrev han mitt namn. Han hade bett i 25 år för mig.
Det är svaret på förföljelse och hat.
Svaret är bön.
EN ENDA HERRE Den förföljda församlingens styrka
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7
Stöd gärna HimlenTV7 och översättningen av programmen.
I Sverige: Swish 123 677 9300
I Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Lyssna till hela meddelandet så blir donationen gjord.
Tack för din gåva!