2020. aastaks on Hiinas näotuvastuskaamerate eeldatav arv
üle 2.3 miljardi.
Kui sa oled kodukoguduse juht,
alandatakse su skoori korralikult.
Ma vihkasin kristlasi.
Mul polnud ühtegi kristlasest sõpra, ma polnud kunagi käinud kirikus.
Ma ei teadnud, mis on Piibel.
Koraanikoolis õpetati meid juute ja kristlasi vihkama.
Meie siin läänes võime vaadata seda kui midagi,
mis meid iial ei puuduta.
Kuid minu arust on juba näha märke,
et see aeg on lõppemas.
JUMALA KOGUDUS - VÄGI KESET TAGAKIUSU
Ruuti ja Mika Ahoneni dokumentaalfilm
Jõuame tagasi küsimuse juurde, miks neid taga kiusati.
See ulatub Rooma impeeriumisse.
Põhjus polegi niivõrd selles, mida nad tegid,
vaid mida nad keeldusid tegemast.
Mida nad keeldusid tegemast?
Nad keeldusid ütlemast, et on mitu jumalat.
Nad keeldusid ütlemast, et keiser on jumal.
See ongi põhjus, miks nad sihikule võeti.
Nad olid uus grupp.
Rooma riigis oli palju religioone ja jumalaid.
Need olid teada-tuntud, aga kristlased olid suhteliselt uus sekt,
kelle kohta liikus igasuguseid kuulujutte.
Kristlaste kohta räägiti kohutavaid asju.
Oli ka rahulikumaid perioode.
Tagakius polnud kogu aeg nii suur,
aga nemad olid see grupp,
keda kasutati peksupoisina, kui midagi läks viltu.
Hartum, Põhja-Sudaan 1987
Käisin riigile kuuluvas eliitkoolis, kus olid ainult moslemid.
Ühel päeval tuli meile Lõuna-Sudaani kristlane.
Ta oli kooli ainukene õpilane, kes oli Lõuna-Sudaanist ja kristlane.
Ta tuli ja istus minu kõrvale. Ta nimi oli Zachariah.
Ma vihkasin teda, kuna ta oli Lõuna-Sudaanist, erinevast kultuurist.
Vihkasin teda, kuna ta oli kristlane.
Tegime talle palju halba.
Näiteks kui klassis oli mingi probleem, jäi tema alati süüdi.
Me lõime ja peksime teda pea iga päev.
Mind hämmastas aga see, et ta oli väga sõbralik.
Mõtlesin, et kuidas võib üks uskumatu olla nii sõbralik ja tark.
Mul oli ettekujutus, et kristlased on moraalitud ja halvad.
Tema aga oli klassi kõige moraalsem.
Kui teda solvati, naeratas ta alati vastu.
Kui talle paha tehti, ei löönud ta vastu.
See lõi mind pahviks.
Ma hakkasin teda veel rohkem vihkama.
Ühel päeval ütlesin oma sõpradele, et me peame ta tapma,
kuna ta on kristlane ja kool peab saama ebausust puhtaks.
Ühel õhtul ründasimegi teda.
Ründasime teda metsas ühel väga pimedal ööl.
Ta jalutas puu alt läbi.
Ootasime teda puu otsas.
Kui ta tuli, hüppasime talle peale.
Meil olid relvad, sest läbisime sõjalist väljaõpet.
Lõime teda väga tugevalt. Ta nuttis ja karjus.
Üks poistest pani oma käe talle suhu.
Mina ja üks teine olime ta otsas ja peksime teda.
Ta oli peaaegu surnud.
Ütlesin teistele, et jätame ta sinnapaika.
Kuna olime teda nii hullusti vigastanud, mõtlesime, et ta sureb.
Jätsime ta metsa keset pimedat ööd surema.
Ta ei tulnud enam kooli tagasi.
Peking, Hiina 1993
Ma töötasin inglise keele õpetajana Hiina Kommunistliku Partei koolis.
Päevasel ajal õpetasin inglise keelt kommunistliku partei juhtidele.
Õhtuti ja nädalavahetuseti sõitsin jalgrattaga ringi
ja kuulutasin evangeeliumi.
Algatasin piiblitunde
ja rajasin meie oma kodukiriku ülikooli lähedale.
Siis kogesin esimest korda,
et kommunistlik partei on kristlaste suhtes väga kahtlustav.
Neile ei meeldinud,
et eriti just üliõpilased saavad usklikuks.
Julgeolekuagent hoiatas mind,
et kui ma usun edasi seda ebausku,
milleks ta kristlust nimetas,
siis seisan silmitsi tõsiste tagajärgedega.
See oli mu esimene kogemus noore kristlasena.
Sain aru, et uus elu kristlasena pole kerge.
Pärast seda, kui mind kiusati taga üliõpilaste liikumise juhi ja osalisena.
2018. aastal võttis kommunistlik partei vastu uue määruse,
mis puudutab religiooni.
Seda kõike "hiinastumise" eesmärgil.
Hiinastumise otsene tähendus on muutuda enam hiinlaseks,
aga tegelikult tähendab see katset tuua igasugune religioon
Hiina Kommunistliku Partei täieliku kontrolli alla.
Tuhanded kirikud on suletud ja lammutatud.
Tuhanded ja tuhanded ristid,
isegi valitsuse heaks kiidetud kirikutes,
on põletatud ja hävitatud.
Need asjad hakkasid toimuma
president Xi Jinpingi valitsusajal.
See läheb ainult hullemaks.
2018. aastal dokumenteerisime üle 50 000 juhtumi,
kus kristlasi piinati nii füüsiliselt kui vaimselt.
Need oleme dokumenteerinud piiratud uurimise käigus.
Meie arvud on vaid jäämäe tipp.
2018. aasta on olnud Hiinas viimase 40 aasta kõige hullem,
mis puudutab kristlaste ja kirikute tagakiusu.
Ma arvan, et president Xi Jinping
ei soovi enam pelgalt kontrollida või piirata
kristlust, kodukogudusi või isegi valitsuse heaks kiidetud kirikuid.
Näib, et nüüd tahab ta need täielikult hävitada.
2020. aastaks on Hiinas näotuvastuskaamerate eeldatav arv
üle 2.3 miljardi.
Siis on iga hiinlase kohta kaks näotuvastuskaamerat,
mis jälgivad tema liikumist kodust tänavale, kaubamajja ja tööle.
Kõik need 2.3 miljardit inimest -
nende vereproovid, DNA,
sõrmejäljed ja andmed
on talletatud ühes suures pilveserveris.
Kui selles andmebaasis on kirjas, et oled kristlane,
siis su skoor on madalam.
Kui oled kodukoguduse juht,
on su skoor veelgi madalam.
Kui sul on liikluseeskirja rikkumine,
siis võidakse sul keelata lennata või kasutada muid transpordivahendeid.
See on ülekaalukalt
kõige kõrgetasemelisem elektrooniline jälgimis- ja kontrollimissüsteem
terves maailmas.
Hiina Kommunistlikul Parteil
on niinimetatud "Ühe vöö ja ühe tee" majandusalgatus.
Sellega laiendab see oma võimu, ahistamist ja türanniat
juba ka väljapoole Hiina piiri.
Kairo, Egiptus 2011
Enne kui araabia kevad algas,
olid kristlased mõnes neist riikidest kaitstud.
Näiteks Süürias või Iraagis,
kus Saddam Husseini all oli neil vähemuse staatus.
Umbes viimase kümne aasta jooksul on kõik muutunud.
Kui valitsused on langenud
ja ühiskonnad muutunud väga ebastabiilseks,
pole see olnud kristlastele hea.
Tugev autoriteet, mis neid kaitseb,
oli parem kui täielik anarhia.
Näiteks Süürias ja Iraagis juhtus see,
et seal tekkis relvastatud sõjalisi ja terrorislikke gruppe,
mis olid kristlastele äärmiselt ohtlikud.
Nende kirikuid hävitati, nad pidid lahkuma oma küladest
või halvimal juhul nad tapeti.
Paljud arvavad, et nüüd on kristlastel jälle turvaline,
aga nii see pole.
On palju kristlasi, kes on pagenud teistesse Lähis-Ida riikidesse,
aga neil pole sealgi turvaline.
On olemas nimekiri 50 riigist, kus on kõige suurem tagakius.
Enamik neist on islamiriigid.
Nende seas on ka näiteks Põhja-Korea, Hiina ja India.
Need ei ole küll islamiriigid,
kuid teame, et näiteks Põhja-Koreas
on pea võimatu olla kristlane ja järgida oma usku.
Indias oleneb see piirkonnast.
Piirkonniti võib olla suur erinevus.
Nähtavasti on ka Hiinas olukord muutumas.
Ei rünnata ainult kristlasi, vaid ka teisi vähemusi.
Arvatakse, et tagakiusatud kristlaste arv on tõusuteel.
See on väga murettekitav.
Eri allikad esitavad erinevaid arve,
aga arvatakse, et tagakiusatud kristlasi on maailmas kokku 216 miljonit.
Ma vihkasin kristlasi.
Mul polnud ühtegi kristlasest sõpra, ma polnud kunagi käinud kirikus.
Ma ei teadnud, mis on Piibel.
Koraanikoolis õpetati meid juute ja kristlasi vihkama,
kuigi ma ei teadnud, millesse nad usuvad.
Probleem tekib siis, kui ütled, et Jeesus Kristus on Jumal,
kui ütled, et Jeesus suri su eest ja tõusis üles,
ja siis, kui saad ristitud.
Siis hakatakse sind taga kiusama.
Seda teeb su omaenda pere,
seda teeb islami ummah ehk ühiskond
ja valitsus.
Ummah tuleneb araabiakeelsest sõnast umm, mis tähendab ema.
Isegi Euroopas,
kus on vaba ühiskond ja seadused,
võib perekond inimest taga kiusata.
Islamiühiskonnas ei ole religioon privaatne asi.
Lääne ühiskonnas on religioon elu osa.
Meie ühiskonnas on elu religiooni osa.
See tähendab, et ühiskond ehk ummah on kogu su elu.
Ilma kollektiivse ummah'ta ei saa sa elada.
Üks peamisi põhjusi,
miks islamiriikides on tagakius nii ränk,
on seesama ummah. Sellest ei tohi lahti öelda.
Kuigi mu pereliikmed olid fanaatilised islamiusulised,
oli mul siiski hea pere.
Seetõttu oli mu pere mulle väga oluline.
Ütlesin oma isale, et hakkasin kristlaseks.
Kasutasin sõna "kristlane", mis ilmselt tekitas probleeme.
See oli esimene kord, kui nägin teda nutmas.
Ta ütles mulle, et me ei saa sind aktsepteerida.
Pidin kodust lahkuma.
See oli mu elu üks kõige laastavamaid momente.
Lahkusin oma pere juurest, teades, et ma ei tule kunagi tagasi.
Mäletan seda, nagu see oleks olnud eile.
Lahkumine ei olnud kõige valusam.
Paar päeva hiljem ostsin ajalehe
ja lihtsalt lugesin seda.
Ajalehe viimasel leheküljel nägin endast suurt pilti.
See oli surmakuulutus.
Mu pere oli mu surnuks kuulutanud.
Olin lakanud elamast.
Nagu sellest oleks vähe olnud, ostsid nad kirstu ja viisid läbi matused.
Nad ütlesid, et meie poeg on surnud.
Nad viisid kirstu surnuaeda ja matsid maha.
Meie küla surnuaias on tänase päevani hauakivi,
mille peal on minu nimi.
See oli...
...üks raskemaid momente.
Mind arreteeriti mitu korda.
Viimane kord hoiti mind vangis seitse nädalat.
Mind viidi kohta,
kuhu ei viidud tavalisi kurjategijaid,
vaid valitsusevastased.
Kui vanglasse jõudsime,
oli seest kosta karjumist.
Inimesed karjusid.
Sees peksti inimesi kaablitega.
Nad olid seina külge seotud.
Paljad mehed karjusid.
Ja seal...
...oli väga halb lõhn.
Ma tunnen seda praegugi.
Ma ei teadnud, kust see lõhn tuleb.
Nad viisid mind alla keldrisse.
Seal oli väga pime.
Kuskilt ei tulnud valgust.
Nad panid mu väiksesse vangikongi.
Olin ihuüksi.
Kui mind arreteeriti,
sain ainukese asjana võtta kaasa oma Piibli
ja taskurätiku.
Taskurätiku olin saanud kristliku saksa meestegrupi käest,
mis oli YMCA-ga Hartumi külastanud.
Võtsin selle endaga.
Ma ei kahetsenud seda.
See taskurätik tähendas mulle selle aja jooksul kõike.
Kasutasin seda padjana, voodina.
Põrand oli väga kõva.
See ruum oli nii väike, et ma ei saanud seista ega istuda.
Ma ei saanud pikali heita ega kohta vahetada.
Ja see lõhn oli väga tugev.
Järgmisel päeval tuli taskulambiga vangivalvur.
Ta tõi mulle toitu
ja ma nägin, et põrand on kaetud surnukehadega.
Läksin läbi rohkest tagakiusust,
aga kust leidsin lohutust?
Leidsin lohutust kahest asjast.
Esiteks hakkasin ütlema meieisapalvet.
Meieisapalve algab sõnadega "Meie Isa, kes sa oled taevas".
Seal õppisin tundma Jumalat,
kes mitte ainult ei ole loonud mind enda näo järgi ja seejärel lahkunud,
vaid keda saan kutsuda Isaks.
Selle kaudu leidsin oma identiteedi ja eesmärgi.
Mil iganes ma palvetasin,
vaatasin Jumala poole ja nägin oma Isa,
kelle juurde saan alati tulla.
Ma tean, et ei tule päeva,
kui see Isa ütleb mulle, et ma pole enam Tema poeg.
Usun, et edukus on see,
mida peetakse vabas läänemaailmas kõige olulisemaks.
Isegi kirikus arvatakse,
et edukus tähendab õnne, tervist või rikkust,
vähemat valu või lihtsamat elu.
See on enam-vähem edu definitsioon.
Piibellik edu tähendab aga elada püha elu iga päev
Kristuses Jeesuses.
See tähendab särada
ja lasta Jeesusel Kristusel endast välja paista,
uueneda iga päev.
Kristuse järgimine läheb meile maksma.
Kõige olulisem on tunda Piiblit.
Selles pimedas vangikongis
kandis mind Jumala Sõna.
Mitte mu emotsioonid või turvatunne,
vaid mulle antud lubadused.
Kui Jeesus ütles, et on meiega iga päev aegade lõpuni,
siis ma kas usun seda või mitte.
Ma pole väga mures selle pärast, mis toimub Lähis-Idas,
vaid hoopis Euroopas.
Siin võetakse kõike lõdvalt
ja ei leita üles elu tõelist mõtet.
Kristlastena peame aru saama,
et Jeesust järgides käime mööda kitsast teed,
mitte mööda laia teed.
Jeesus ütles,
et väga vähesed järgivad Teda ja et tee on kitsas.
Ta ütles ka, et selles maailmas kogeme ahastust ja häda,
aga et oleksime julged, sest tuleme sellest välja.
Jeesus ei lubanud meile kunagi lihtsat elu.
Peame sellest aru saama.
Ka siin ühiskonnas, kus on kerge elu.
Et end tagakiusuks ette valmistada,
peame õppust võtma tagakiusatud kogudusest.
Ehk peaksime sellest koguduses ja oma rahva seas rohkem rääkima.
Kuidas see algab?
Kuidas sa tead, et ühiskond su ümber muutub?
Mida saaksid teha, kui veel on vabadust tegutseda?
Ma ei usu, et oleme selleks valmis.
Ma ei usu, et me mõistame,
et lääne ühiskond on muutunud väga kristlusevastaseks.
Isegi riigid, mis on traditsiooniliselt olnud kristlikud.
Huvitaval kombel pole see seotud sellega, mida me teeme.
Piibli lugemist, palvetamist või kirikus käimist ei keelata.
See on rohkem seotud sellega,
mida me pole valmis ütlema või tegema.
Sama moodi algas see ka Rooma impeeriumis.
Usun, et peame jälgima neid muutusi oma ühiskonnas
ja mitte mõtlema teistest inimestest tagakiusu kontekstis,
vaid mõtlema, mida tähendab võimalik tagakius meie jaoks
ja kas peaksime selleks kuidagi valmistuma.
Kas teeme selle katsumuse keskel kompromisse, tõmbume tagasi?
Kas hoiame oma usku salajas,
laskmata valgusel täielikult põleda,
nagu Jeesus on julgustanud meid tegema?
Ning peidame oma soola,
nii et kaotame untsu läinud ühiskonnas oma maitse?
See ühiskond pole nii turvaline, kui me arvame.
Kes iganes loodab poliitilise või sotsiaalse süsteemi peale,
kaotab lõpuks.
Me peame hakkama Jeesust usaldama isegi praegusel kergel ajal.
Ja kui tuleb tagakius, on meil juba elav suhe Jeesusega.
Ainult Jeesus saab meid läbi katsumuste tuua.
Tagakiusu kontekstis on see nagu Jeesuse mõistusõna,
kus sind puhastatakse läbi tule
ja su usku testitakse.
Nagu 1. Peetruse kirjas öeldakse,
et vennad, ärge olge üllatunud, kui teile saavad osaks suured kannatused.
Issand mitte ainult ei hoia teid,
vaid teeb ka teie usku tugevamaks.
Kui sa lähed vangi,
siis maise standardi kohaselt oleks seda raske edukuseks kutsuda.
Kuid vanglast välja tulles tead, et su usk on kasvanud tugevamaks,
tead, et Issand on lahingu võitnud,
ja tead, et Jumala kuningriik on laienenud isegi vanglas.
Ma arvan, et Jumala silmis on see suur edulugu.
Sa ei pruugi olla kogenud tüüpilist nii-öelda õnne,
aga sul on rõõm,
mida Paulus kutsub enneolematuks rõõmuks.
Kui vaadata Piibli Uut Testamenti ning kõige esimesi usklikke,
siis mida neist räägitakse?
Nad väitsid, et on õnnelikud,
sest neid peeti vääriliseks kannatama Kristuse nime pärast.
Mõnikord mõtlen, et kas meie, kes siin kultuuris elame,
peaksime ennast õnnelikuks, kui kannataksime Kristuse nime pärast.
Ma pole kindel, kas me läbiksime selle testi.
Neil aga oli selline hoiak. Nad ootasid tagakiusu.
Sest igaüht, kes tahab elada jumalakartlikku elu, kiusatakse taga.
Ja kõiki, kes tahavad elada jumalakartlikult Kristuses Jeesuses,
kiusatakse taga. (2. Timoteose 3:12)
See tähendab, et on teatud situatsioonid, kus pead valima,
kus Jumala seadus on olulisem kui ühiskonnas kehtiv seadus.
Usun, et kristlusevastasel valitsusel on väga raske aru saada,
et võid olla lojaalne kodanik,
kuid samal ajal kuuletuda Jumalale rohkem kui neile, kes on võimul.
Hakkad aru saama,
et kui end internetis registreerid, jätad endast märgi.
Saad aru, et igasugune suhtlus jätab märgi.
Kui kodust välja lähed, et minna kodukogudusse,
siis näotuvastuskaamera jälgib sind.
Terve internet ja nutitelefonid on täieliku kontrolli ja tsensuuri all.
See on päris hirmutav. Tegu on tõelise politseiriigiga.
Mõnes mõttes on see hullem kui Natsi-Saksamaa 1930ndatel,
sest neil polnud tollal veel sellist tehnoloogiat.
Hiina Kommunistlikul Parteil aga on.
Inimesed on nüüd suhtlemises ettevaatlikumad.
Nad on sunnitud suhtlema koodide abil,
et rääkida oma usust, oma suhtest.
Teisalt aga,
peale 70 aastat kommunistliku partei pidevat ja süstemaatilist tagakiusu
on nad endiselt valvsad.
Nad teavad, et see on normaalsus ja et see ei esine ainult Piiblis.
Tagakiusu ei saa ega tohi vältida.
Nagu Paulus ütles,
et kes tahab elada jumalakartlikku elu Kristuses Jeesuses,
kogeb tagakiusamist.
Tagakius pole neile üllatuseks.
Nad kuulutavad siiani julgelt evangeeliumi
Jumala Sõna õpetuse kohaselt.
Kui neid ei lubata kirikusse, siis nad algatavad kodukoguduse.
Kui kodukogudus keelatakse ära,
siis nad loevad Piiblit ja teenivad Issandat
oma kodudes ja väikegruppides.
Kui seegi keelatakse, lähevad nad paadiga sõitma.
Paadikirikusse.
Nad lähevad koopasse ja alustavad koopakirikuga, nagu tehti 60ndatel.
Nad lähevad metsa.
Kui nad ei saa teenida Jumalat päeval, teevad nad seda öösel.
Oleme seda näinud Hiinas, aga samuti Iraanis.
Seal on tekkinud palju põrandaaluseid kogudusi,
ja seda just suure tagakiusu ajal.
See ei tähenda, et tahame tagakiusu, et saaksime kasvada.
Seda kindlasti mitte, see oleks kohutav.
See tähendab pigem seda,
et Jumal on võimeline kogudust isegi sellistes tingimustes kasvatama.
Seetõttu kasvabki kogudus nendes riikides,
kus on üha suurenev tagakius.
Mitte seetõttu, et inimestel pole millestki muust kinni haarata,
vaid seetõttu,
et nad kogevad Jumalat iga päev.
Juhtub see, et tagakiusu ajal
klammerduvad kristlased oma identiteedi ja Jumala Sõna külge.
Mind kandis tol ajal kaks asja.
Piibli kirjakohad, mida teadsin peast,
sest mul polnud võimalik Piiblit lugeda.
Seal polnud valgust.
Teine asi, mis mind elus hoidis,
oli see taskurätik, millest iga päev kinni hoidsin.
See taskurätik andis mulle midagi.
See oli küll praktiline,
aga sinna oli kirjutatud ka üks piiblisalm.
See salm oli järgmine: "Issand on mu valgus ja mu pääste."
Sel pimedal momendil oligi Tema mu valgus ja pääste.
Ma nägin seda, kuigi olin kottpimedas vangikongis.
Seal kogesin ma, et Jeesus on maailma valgus,
ja see kandis mind seitse nädalat.
Mina näen, et mis Hiinas toimub ja mida Jumal on tegemas,
on nagu peidetud õnnistus,
mis tuleb tagakiusu kaudu.
Kui kommunistlik partei tuli 1949. aastal võimule,
oli Hiinas vähem kui miljon kristlast.
Seda pärast pooltteist sajandit misjonäride rasket tööd
ning isegi märtrisurmasid.
Kuid viimase 70 kommunismiaasta jooksul, peatumatu tagakiusu ajal,
jätkuva vaenulikkuse ajal
on eriti just kristluse taassünd ja kasv
olnud märkimisväärne.
Kui toetuda aruannetele,
on Hiina kristlaste arv praegu üle 100 miljoni.
Vähem kui 1 miljonist 100 miljonini.
See on sajakordne kasv.
Ainult Jumal ja Tema Püha Vaim saavad seda teha.
Saladus peitub Hiina usklikes, nagu mainisin.
Nad ei pea seda üllatuseks ning nad on selleks valmis.
Nad teavad, et olgu nad vabad või vangid,
evangeelium valitseb ikka.
Kui nad on vabad,
siis nad rajavad kodukogudusi ja kuulutavad Jumala Sõna.
Kui nad on vanglas, siis nad rajavad vanglakogudusi.
Rääkimata sellest,
et Hiina kontekstis on tagakius see,
mis kasvatab kogudust ka kvantitatiivselt.
Paljud tagakiusajad on Saulusest Pauluseks muutunud.
Nad on olnud hämmastuses,
et need, keda nad taga kiusavad ja vihkavad,
jäävad tugevaks ka pärast tagakiusu.
Paljud vangivalvurid ja isegi vanglaametnikud
on tulnud Jeesuse juurde,
kui nad on näinud sellist usku.
Nende Jumal on tõeline, nende Jumal on elu.
Ma arvan, et see on miski,
mida vaba maailma kogudus saab õppida tagakiusatud koguduselt.
Läksin Lähis-Idasse tagasi alles pärast pikki aastaid.
Läksin Egiptusesse.
Õpetasin ühel Kairo seminaril.
Kui olin õpetamise lõpetanud,
tuli üks hallipäine lõunasudaanlane mu juurde.
Ta tuli ja hakkas minuga rääkima.
Ta küsis, kust olen pärit.
Ütlesin talle oma nime ning kus ma Hartumis elasin.
See pastor hakkas nutma.
Küsisin, miks ta nutab.
Ta vaatas mind ja küsis, kas ma mäletan teda.
Ma ütlesin, et pole teda varem kohanud.
Siis ta vaatas mulle otse silma
ja ütles, et ta nimi on Zachariah.
See oli see sama inimene,
kelle ma peaaegu olin tapnud.
Kohtasin teda 25 aastat hiljem.
Kui ta ütles oma nime,
nägin ta murtud kätt ja jalga
ning ta näos vigastusi.
Need, mille mina olin tekitanud.
Nägin, et üks ta silmadest oli pime
meie tekitatud vigastuste pärast.
Siis tekkis vaikus.
Ma ei teadnud, mida öelda.
Ta oleks võinud öelda paljusid asju,
aga ühte asja ma ei oodanud.
Zachariah vaatas mulle otse silma ja ütles:
"Yassir, kuna sa vihkasid mind nii väga ja kiusasid mind taga,
palvetasin ma alati su pärast."
Sellel momendil Kairos aastal 2007
sain ma aru, miks Jumal vaevus minusuguse inimesega tegelema.
Sellepärast, et Zachariah palvetas mu pärast.
Ma vihkasin teda, ja tema palvetas mu pärast.
Ma kiusasin teda taga, ja tema palvetas mu pärast.
Ta liigutas oma murtud kätt,
haaras oma koti, avas selle.
Ta võttis välja oma Piibli ja avas selle.
Ta oli kirjutanud esimesele leheküljele minu nime.
Ta oli minu eest 25 aastat palvetanud.
Vastus
tagakiusamisele ja vihkamisele
on palve.
JUMALA KOGUDUS - VÄGI KESET TAGAKIUSU
Režissöör: Ruut Ahonen
Intervjueeritavad: Bob Fu, Yassir Eric, Susanna Kokkonen
Stsenaarium: Ruut Ahonen
Kaameratöö: Mika Ahonen, Ruut Ahonen, Yassir Eric
Helimontaaž: Daniel Ahonen
Montaaž: Mika Ahonen, Ruut Ahonen
Värvitöötlus: Joona Tuppurainen
Muusika: www.pond5.com
Arhiivimaterjalid: ChinaAid, Pond5, Shutterstock
Suur tänu: Avainmedia, ChinaAid, EIMI, Hope for Persecuted Peoples...
Eriline tänu: Vedä Henkeä kogudus,
kõik, kes toetasid seda filmi palvete ja annetustega
Produtsent: Mika Ahonen
Tõlge: Johanna Saarmäe